Робер Мерл
Островът

Превод от френски: Невяна Розева, 1966

chitanka.info

Предговор

Не обичам да чета предговори, а още по-малко — да ги пиша. И бих си спестил с готовност труда да напиша настоящия, ако начинанието ми не изискваше известни изяснения.

Събитието, което ме вдъхнови първоначално да започна този роман, е историческо: в края на XVIII век неколцина метежници от кораба „Баунти“ избягали от Таити, дето английското адмиралтейство много лесно би могло да ги намери, и открили сред Тихия океан един малък, необитаван и поради бреговата си линия почти недостъпен остров — Питкаирн. Това островче било плодородно, така че метежниците можели да живеят щастливо там до края на живота си, ако не се били скарали с придружаващите ги таитяни. Англичани и туземци започнали помежду си безпощадна война, чиито подробности станали известни едва след двадесет години, когато единственият останал жив от малката колония ги разказал, може би не съвсем точно, на английския капитан, който я открил.

Този капитан бил почтен човек, набожен и сантиментален. Той не се усъмнил в думите на бившия моряк от „Баунти“, защото последният бил станал на старини много набожен и управлявал доста благочестиво своите подвластни — жени и деца. Капитанът се върнал в Англия разчувствуван и осведомен и описал в очарователни краски войната в Питкаирн така, както я чул от разкаяния метежник.[1]

От това не много подробно описание — единствен и, както видяхме, доста несигурен източник — изхождат всички разкази, които се опитват да предадат съдбата на малкото общежитие, живяло и самоунищожило се на острова по същото време, когато Европа е тънела в кръвопролитията на много по-страшни кланета.

Поради причини, които ще проличат впоследствие, тази случка ме занимаваше властно в продължение на години: през 1952 година, струва ми се, аз я разказах за пръв път на Морис Мерло-Понти в един ресторант в Рен. Причината да не я напиша по-рано е, че отначало бях замислил да я предам като исторически роман. Но очевидно е, че по тоя начин не можех да я напиша: това, което беше известно за войната в Питкаирн, беше премного оскъдно, прекалено несигурно и въпреки краткостта си — прекалено загадъчно.

Едва през 1958 година взех решение, последица на което е настоящата книга. Реших да захвърля историята и да разкажа една случка, като огранича действителните случки до размера на проста схема, за да бъда свободен да пресъздам действуващите лица и събитията. И веднага престанах да изпитвам досадата, с която се заплаща лентяйството, допустимо при писане на исторически роман. Да не говорим за стила или за подражателството, което би трябвало с прекалено лека ръка да издържа от край до край. Нито за дадените наготово събития, върху които би трябвало да прикача действуващите лица.

Не искам да кажа, то се знае, че презирам един напълно законно съществуващ литературен жанр, на който и сам аз съм правил жертвоприношения. Но той е на мястото си само дотолкова, доколкото случката е значителна, а не местна и анекдотична. Никой, предполагам, няма да ми се сърди, че съм населил едно островче от Тихия океан с други жители, вместо с тия, които действително са живели там.

Така че тази книга не е разказ за това, което се е случило в Питкаирн. Тя си е обикновен роман, чието оправдание са собствената му жизненост и изповедите, които правя — волно и неволно — отнасящи се, разбира се, до собствения ми живот, но заедно с това и до опасността, застрашаваща живота на хората върху нашата неустойчива планета.

[1] Желая да благодаря тук на мис Нанси Матърс за проучванията върху историята на остров Питкаирн, които тя направи за мене. ↑

Първа глава

Пърсел премина по предната палуба, като отбягваше да поглежда моряците. Както винаги, когато минаваше между тях, той се срамуваше, че е така добре облечен, така добре нахранен. Отиде до носа и се наведе. Прекрасни мустаци от пяна се открояваха от всяка страна на вълнореза. „Блосом“ пореше водите.

Пърсел се обърна. Моряците чистеха палубата сред дрънкане на кофи. Той въздъхна, отвърна очи, облегна зад гърба си ръце на фалшборда и обгърна с поглед кораба. Красота! Слънцето блестеше додето поглед стига върху дългите вълни на Тихия океан, а „Блосом“, с наклонени към левия борд три мачти, посрещаше южния-югоизточен ветрец. Всяка вълна, минаваща под кила му, го издигаше и „Блосом“, опрян здраво с всичките си платна о вятъра, стигаше до гребена й без клатушкане и се плъзгаше отново без забава към основата й. „Красота“ — помисли с любов Пърсел. От вълнореза до кърмата всичко беше грижливо поддържано, съвършено; корпусът газеше добре, такелажът беше нов. Преди осемнадесет месеца, при преплаването на Ламанш, „Блосом“ бе успял да изпревари един пиратски кораб от Сен Мало.

Пърсел се ослуша. При все че наближаваха остров, не чу птичи глас. Като се изключи плясъкът на вълните, океанът беше тих. Но край Пърсел се чуваха звуци, които винаги го радваха при приятен ветрец: тракането на огромните дървени рудани, трептенето на вантите, а под него, зад гърба му, врязването на вълнореза във водата, тихо и непрестанно като раздиране на коприна.

Пърсел погледна пак моряците. Поразен бе отново от тяхната измършавялост, укори се, че се бе възхищавал с наслада на „Блосом“, ръцете му се впиха във фалшборда и той помисли гневно: „Ах, тоя луд!“

Извади часовника си, погледна го и извика със суров глас:

— Джонс! Бейкър!

Моряците Джонс и Бейкър завързаха грижливо четките си и дотичаха.

— Лагът! — каза Пърсел.

— Да, лейтенанте — отвърна Бейкър и при все че мургавото му лице с правилни черти остана все така неподвижно, очите му се усмихнаха на Пърсел. Да се спусне лагът беше лесно, Джонс му беше шурей и Пърсел не случайно ги бе поставил в една смяна.

— Вървете! — заповяда Пърсел със същия суров, властен глас.

И добави почти шепнешком:

— Внимавайте. Особено Джонс.

— Да, лейтенанте — каза Бейкър.

Пърсел ги погледа как се отдалечават, прекоси отново предната палуба и се прибра в кабината си.

На мостика нямаше никой и Бейкър бързо прошепна:

— Един съвет: не го отваряй. — Той посочи палубата под нозете си и добави: — Оня мръсник си има пипала.

— Не съм сукалче — изсъска сърдито дребничкият Джонс, като се изпъчи.

После грабна пясъчния часовник и в момента, когато Бейкър спусна лага във водата, той го обърна и го задържа хоризонтално, наравно с окото си. Любуваше се на пясъчните зрънца, които се изсипваха като тънък дъждец в стъкленичката, докато въжето се развиваше от барабана и се спускаше през борда. Джонс още не бе се наситил на тази гледка. Изпитваше приятно чувство на могъщество, като че сам той караше кораба да се движи напред.

Когато и последното пясъчно зрънце падна, той погледна важно зетя си и каза:

— Готово!

Бейкър спря веднага барабана, изтегли въжето и преброи възлите.

— Девет и половина — каза полугласно той, като поглеждаше неспокойно стълбата, която водеше към мостика.

— Чудесно! — отвърна Джонс.

— Дявол да го вземе! — изсъска тихо и разярено Бейкър, — какво ти влиза в работа колко път излапва тази проклета черупка?

Той донави въжето на барабана, вдигна глава и, забелязал смутеното лице на Джонс, му се усмихна.

В същия миг лявата стълба на мостика се разлюля от стъпки и двамата моряци се заковаха на място още преди Бърт да се появи.

— Не го поглеждай! — прошепна Бейкър с разтуптяно сърце.

Бърт обичаше да се заяжда с младите, та Бейкър се страхуваше за Джонс.

Присвил очи до размера на цепнатинка, като че залязващото слънце му пречеше, Бейкър гледаше как Бърт се приближава и разучаваше с омраза изяществото на исполинската му осанка. Като се почне от двувърхата шапка и се свърши с обувките с токи, всичко беше чисто и съвършено: дантеленото жабо беше бяло като сняг, ръкавите на сакото бяха с големи маншети, белите чорапи съвсем опънати, позлатените копчета лъщяха като огледала. „Мръсник“ — помисли Бейкър и придаде враждебност на погледа си. Предпочиташе вниманието на Бърт да се спре на него, а не върху Джонс.

Стигнал на две стъпки от моряците, Бърт застана на дългите си нозе и запита с металически глас:

— Колко?

— Девет и половина, капитане — отговори Бейкър.

— Добре.

Разкрачил нозе, с ръце на гърба, Бърт оглеждаше бавно двамата мъже. Панталоните на бели и червени ивици бяха чисти, лицата избръснати, косата подстригана. Главата на Бейкър стигаше едва до корема на капитана и Бърт гледаше с любопитство лъскавите черни очи, втренчени толкова от ниско към него. Набита снага имаше този дребен уелшец. Учтив, безупречен, сдържан, със стаена омраза. Приятна възбуда пропълзя под кожата на Бърт. „Безупречен ли? Ще видим. И той ще сбърка, като всички.“

— Свободни сте — каза Бърт.

Те се върнаха при бригадата за миене на предната палуба. Бозуел се бе облегнал на фалшборда, с бич в ръка; ремъкът беше навит на пода до нозете му. Когато двамата моряци минаха покрай него, той вдигна кучешката си муцуна и изпръхтя заплашително. Те не бяха сбъркали в нищо и Бозуел нямаше лоши намерения към тях. Това изръмжаване беше просто навик. Правеше го неволно всеки път, когато някой моряк минаваше край него.

Джонс и Бейкър отвързваха четките си с привидно бързане, а всъщност нарочно се заплитаха във възлите.

Миенето не напредваше. Когато Бозуел заглеждаше моряците, те се разбързваха, но без да си дават особен труд. И това престорено усърдие обаче преставаше, щом Бозуел извърнеше глава. Тогава моряците се задоволяваха да тракат с четките, като гледаха да вършат колкото е възможно по-малко работа.

Това хитруване не отбягваше от погледа на Бозуел, но той не знаеше дали да се намеси. Боеше се от тази смяна. Тя беше най-лошата на „Блосом“. Дребният Смъдж беше истинска змия, Мак Лауд — хитър и опасен, метисът Уайт — мнителен и докачлив, Бейкър — избухлив, а останалите — безобидни. Но тия четиримата стигаха да развалят цялата пасмина. Тази мисъл го ядоса. Той излая дрезгаво и плесна с бича по пода посред моряците, като внимаваше все пак да не засегне никого.

Бърт не можеше да види от мостчето как върви миенето, но чу излайването, а от пляскането на бича разбра, че Бозуел е ударил само дъските. Той се изправи с вирната глава и втренчен поглед. Ставаше нещо необичайно. Копоят му се бе подплашил. Бърт реши да види сам и започна да заобикаля полека, за да се приближи към предната палуба, без да го забележат.

В това време юнгата Джими подаде през люка простодушната си глава. После се появи постепенно с кофа мръсна вода в ръка. От сутринта помагаше на готвача в кухнята, та това беше първата му глътка чист въздух.

Появата на юнгата отвлече вниманието на моряците. Бозуел усети това, обърна гръб и загледа морето. Мълчаливо бе дадена почивка. Като продължаваха все още да шумят, моряците се изправиха, безизразните им очи сякаш се събудиха и двама-трима от тях смигнаха на Джими, но без да му заговорят. Над пъстрите панталони се виждаха мършави голи тела, отпуснати рамене, гърбове, нашарени с дълги белези от рани.

Джими премига от слънцето, огряло палубата, огледа се бързо, помаха с лявата си ръка към моряците и без причина се засмя. Две години по-млад от Джонс и много по-дребен, той имаше детинско лице със закръглени черти, а когато се смееше, на дясната му буза се образуваше трапчинка. С мръсната кофа в ръка той тръгна към десния фалшборд, хвърли набързо поглед към спиралите пяна, които се плискаха по обковката на корпуса, и изведнъж, като вдигна глава се закова на място с разтуптяно сърце: на кръгозора, ясно очертан в утринната омара, се подаваше плосък остров, покрит с кокосови палми. Вятърът носеше мирис на листа и горящи дърва. Джими знаеше от моряците, че наближават островите Туамоту и при все че не ставаше дума да се спрат там, самият вид на сушата го очарова. Протегнал врат, полуотворил уста, той гледаше на кръгозора първия остров от южните морета, а стъкленосините му очи бяха овлажнели от щастие.

В същия миг плътно ято морски ластовици, които се бяха приближили почти до водата, литнаха, изхвърчаха невероятно бързо до марселите и започнаха да кръжат с остри крясъци около предната мачта. Джими ги проследи с поглед, като търкаше несъзнателно късите си коси, щръкнали на челото в два момчешки перчема. Той продължи така да приглажда перчемите си и да наблюдава птиците, докато кофата натежа на ръката и му напомни длъжността му; тогава направи необичайна за един юнга грешка — изля мръсната вода срещу вятъра, вместо в обратна посока. Голяма част от водата се плисна, разбира се, в лицето му и Джими се обърна, чувайки, че някой го изруга. Пред него бе застанал капитан Бърт. Няколко капки бяха изпръскали дрехата му.

— Извинявам се, капитане — каза Джими, като застана мирно и вдигна глава.

Високо над себе си той видя невъзмутимото лице на Бърт. Гледана толкова от ниско, брадата се издаваше като кърма, а орловият нос изтъняваше към края си с неумолима точност. Бърт умееше така странно да застава и да се вковава, че заприличваше на собствената си статуя. Беше мургав и в лицето му, сковано и загоряло, сякаш беше от бронз, искряха само очите, студени и остри като стомана.

Бърт не отделяше поглед от Джими. По устните на юнгата бе застинала несъзнателна полуусмивка, а лицето му все още отразяваше щастието, което бе изпитал, когато бе зърнал за пръв път остров.

— Усмихваш ли се? — запита Бърт с металния си глас.

— Не, капитане — каза Джими.

Капитан Бърт стоеше неподвижен, разкрачен, със скръстени ръце. Гледаше далеко пред себе си закръглените черти на Джими, чистосърдечните му очи, двата щръкнали перчема на челото. Бърт не можеше да се заблуди. По това детинско лице нямаше нито следа от нахалство. Юнгата гледаше Бърт с доверчивостта, с която се отнасяше винаги към по-възрастните. Минаха няколко минути и тъй като удълженото мълчание го смути, Джими се опита плахо да се усмихне.

— Усмихваш ли се? — каза веднага Бърт така заплашително, че смрази Джими, и усмивката му, без да изчезне напълно, се превърна в гримаса.

Бърт потръпна от предусетеното удоволствие. Жестокостта му беше формалистична. За да накаже или удари някого, жертвата му трябваше поне привидно да е виновна. Бърт не постъпваше така от желание да направи впечатление на зрителите. Малко искаше да знае какво ще помислят или ще кажат. Той спазваше формата само за себе си. Определил си бе правила за всекидневното си държане към екипажа и ги зачиташе.

— И така — заговори съвършено спокойно той, — ти се усмихваш. Подиграваш ми се.

— Не, капитане — каза Джими с разтреперан глас, без да успее да надмогне потръпването, което въпреки волята му удължаваше ъгълчетата на устните в подобие на усмивка. Той се боеше, чувствуваше колко е опасно да има в тоя миг изражението, което Бърт му приписваше, но колкото повече се силеше да си придаде обичайно изражение, толкова повече устата му се удължаваше.

Бърт все повече се вковаваше и все по-втренчено гледаше детето. Той знаеше, че като удължава мълчанието си, ще наложи на юнгата изражението, за което го укоряваше.

— Усмихваш се! — викна той със страшен глас и Джими се усмихна неудържимо.

Няколко секунди Бърт се наслаждаваше на победата си. Спечелил бе играта. Юнгата беше виновен. Правилата бяха спазени.

— Сам си го заслужи — каза той, като се престори чудесно пред себе си, че съжалява.

Пое си дълбоко дъх, а студените му очи засвяткаха. После пристъпи с единия крак, отпусна се с цялата си тежест на него, завъртя от ляво на дясно едрата си снага и удари с все сили Джими с пестника си. Юнгата нямаше време нито да се отдръпне, нито да се закрие. Ударът попадна право в лицето. Морякът Джонсън, който беше в това време на няколко стъпки, разказа после, че чул как костите изпращели от силния удар. „Джими — добави той — се строполи като кукла, напълнена с трици.“

Бърт духна по кокалчетата на пръстите си и ги размърда два-три пъти пред лицето си, сякаш бяха изтръпнали. След това изгледа безизразно моряците, прескочи тялото и се върна с отмерена стъпка на мостика.

Щом се отдалечи, моряците престанаха да работят и загледаха Джими. И Бозуел дори бе навел смутено глава. Той видя много добре, че капитанът удари с все сили, но не разбираше защо. След няколко мига заповяда на Джонсън да плисне кофа вода върху главата на юнгата; а това можеше да се сметне почти за благоволение от негова страна. После, като вдигна глава и забеляза, че моряците не работят, изрева, плесна няколко пъти с бича, но някак вяло, и се отдалечи.

Джонсън беше стар моряк, куц, прегърбен, побелял и толкова мършав, че мишците на ръцете му стърчаха като корабни въжета. Той отвърза въжето, което придържаше едната кофа, загреба вода от морето и я изля върху главата на юнгата. Но тъй като обливането не оказа никакво въздействие, той се наведе да потупа Джими. Джонсън не виждаше много добре, та едва когато се наведе, можа да види какво е направил пестникът на Бърт от лицето на юнгата. Той потрепера, коленичи до безжизненото тяло и прилепи ухо до гърдите. Дълго стоя така, ужасѐн: сърцето на Джими бе престанало да тупти.

Когато старият Джонсън се изправи, моряците разбраха по смутеното му изражение, че Джими е мъртъв. Ръцете им стиснаха дръжките на четките, чу се глухо, неясно ръмжене.

— Ще предупредя мистър Мезън — каза полугласно Бейкър.

Мезън беше пръв лейтенант и вуйчо на Джими.

— Не отивай — посъветва го Мак Лауд. — Нямаш разрешение от Боз. Знаеш какво те чака.

— И все пак ще отида — заяви Бейкър.

Той трепереше от ярост и състрадание. Трябваше да прави нещо, за да се отърве от изкушението да забие ножа си в корема на Бърт.

Бейкър даде четката си на Джонс и изчезна в люка. Моряците се заловиха шумно за работа, за да прикрият отсъствието му. Да напуснеш без позволение работа, значеше да си спечелиш десетина удара с бич.

Когато Ричард Мезън се показа на палубата, стегнат, закопчан, всички погледи се обърнаха едновременно към него. Мезън видя тялото на Джими, простряно на двадесетина стъпки от него, погледна на свой ред моряците и се спря. Беше около петдесетгодишен мъж, здравеняк, с четвъртито лице и ниско чело. Бейкър не се осмели да му каже, че Джими е мъртъв, но пред разстроеното му лице и внезапното смълчаване на моряците Мезън усети, че сърцето му се свива. Нозете му затрепериха и той измина с мъка разстоянието, което го делеше от детето.

Когато стигна на един метър до него, видя ясно главата му. Клепачите бяха полуспуснати над очите, а под носа, смазан и почти разтрошен от силния удар, окървавените подути устни откриваха зъбите в някакво подобие на усмивка. Мезън коленичи, повдигна главата на Джими, положи я на коленете си и каза тихо, сякаш говореше сам на себе си:

— Джими е мъртъв.

В съзнанието му настъпи пълна пустота; той усещаше само, че времето минава, без да се случи нещо. После като че ли нещо щракна в него и той чу, че някой прошепна необикновено отчетливо:

— Старият ще се чалне.

Вдигна глава и видя отначало само огряната от слънцето палуба, а над нея — мъгливи лица. После те се очертаха по-ясно. Моряците го гледаха. Мезън си припомни, че Джими е мъртъв, сведе очи към главата, която все още държеше на коленете си, и започна да зове тихо:

— Джими, Джими, Джими…

И пак пълна пустота. Обзе го страх, опита се да вдигне глава и да види отново погледите на моряците. Отначало видя само светла мъгла, в която всичко беше бледо и неясно. Загледа я отчаяно и постепенно из нея изплуваха втренчените в него очи. Мезън не ги изпусна вече. Знаеше, че не бива да ги изпуска.

Той сложи пипнешком главата на Джими върху палубата, изправи се и тръгна към моряците. Когато стигна на два метра до тях, спря се и каза с беззвучен глас:

— Кой направи това?

Стоеше пред тях приведен, с отпуснати до тялото ръце, със замаян поглед и полуотворена уста, сякаш не владееше вече мускулите на челюстта си.

Някой прошепна:

— Бърт.

— Защо? — запита Мезън със същия беззвучен глас.

— Защото го изпръска.

Моряците бяха поразени от отпуснатите черти на Мезън, обикновено така твърди.

Той повтори със същия безизразен и безпомощен глас:

— Защото го изпръска?

После погледът му се унесе и той започна да повтаря машинално, все така беззвучно:

— Ужасно! Ужасно! Ужасно!

Някаква зловеща, безспирна, недоизричана жалба, като че Мезън изпитваше болка от изговарянето на думите.

— Господи! — изстена Джонс. — Не мога да издържам повече!

— Може ли да се направи нещо, лейтенанте? — запита Бейкър.

Явно беше, че задава въпроса, само за да прекрати вайкането на Мезън. Той вдигна полека поглед към него.

— Да се направи ли? — отвърна като ехо.

После се изправи изведнъж, лицето му стана твърдо и сурово, сви рамене, обърна се почти като по заповед кръгом, мина, без да се спре пред тялото на Джими, и тръгна към люка. Моряците го проследиха с поглед, докато изчезна.

Откъм кърмата се чу властният глас на Бърт:

— Мистър Бозуел! Струва ми се, че работата спира.

Айзак Бозуел изскочи като палячо от кутия, втурна се към моряците, дебел, нисък, зачервен, разлая се, разтича се и заудря. Крясъците траяха цяла минута. Но щом зърна в нозете си тялото на Джими, престана да реве. Десетина минути бяха минали откакто бе заповядал на Джонсън да залее юнгата с кофа вода, а голяма черна муха вече бръмчеше около зиналата рана на носа и очите се бяха изцъклили.

Бозуел наведе едрото си чипо лице, като се мъчеше да разбере какво става, но усетът му, по-пъргав от мозъка, беше вече нащрек. Моряците миеха палубата, без да смеят да погледнат или да промърморят. Но Бозуел не се заблуждаваше. В спокойствието им се таеше заплаха. Изглеждаше, че изчакват.

— Какво, Бозуел? — обади се изведнъж гласът на Бърт зад него. — Почивате ли си?

Бозуел потрепера като ударен от господаря си копой, но изпита същевременно и облекчение: зад него стоеше капитан Бърт, със своите шест стъпки и седем пръста.

— Господин капитан — каза той, — юнгата е мъртъв.

— Виждам — отвърна Бърт.

После се обърна към моряците, изгледа ги и каза съвършено спокойно:

— Хвърлете трупа в морето.

— Без опело ли, капитане? — попита смаян Бозуел.

— Чухте! — каза рязко Бърт.

Бозуел, чиято глава стигаше до гърдите на капитана, вдигна поглед към смразеното лице и разбра: Бърт предизвикваше бунт, за да го смаже още в зародиш.

Бозуел се обърна към моряците и изрева заповеднически:

— Хънт, Бейкър, хвърлете този човек в морето!

Минаха няколко секунди. Бейкър продължаваше да търка палубата, сякаш не бе чул. Грамадният Хънт направи две-три стъпки към Бозуел, клатушкайки се като мечка, но дребничкият Смъдж мина бързо зад него и му пошушна:

— Постъпи като Бейкър. Не отивай.

Хънт се спря и загледа, без да разбира, ту Бозуел, ту Бейкър с малките си бледи очи, леко зачервени в ъглите.

Лицето на Бърт приличаше на бронзова маска, застинала в неизменен израз на презрение. Със скръстени ръце и вирната глава, разкрачил широко дългите си нозе, той стоеше неподвижен като кула и гледаше отвисоко трепета на тия дребни хора, на които беше господар.

— И така, мистър Бозуел? — каза спокойно той.

Бозуел се нахвърли върху Хънт и започна да го шиба с бича. Хънт беше обикновено толкова покорен — защото нямаше достатъчно въображение, за да не се подчинява, — че никога досега не бе изпитвал ударите на бича. Той не мръдна, само бледият му, учуден поглед се местеше от Бозуел към капитана и от капитана към моряците. Бозуел удряше яростно. Струваше му се, че ударите не достигат целта си; имаше впечатление, че удря по дюшек.

— Капитане — обади се изведнъж ясният глас на лейтенант Пърсел, — ще ми позволите ли да прочета молитва над трупа на юнгата, преди да го хвърлят в морето?

Думите му паднаха сред палубата като мълния и Бозуел дори престана да удря. Пърсел бе застанал срещу Бърт, така невероятно дребен и слаб в сравнение с него, че приличаше на дете, застанало да иска капитулацията на крепост.

Няколко секунди минаха, преди Бърт да отговори. Моряците гледаха смаяни красивото, русо и строго лице на Пърсел. Набожността му беше известна, но никой не бе очаквал такава смелост от него.

— Мистър Пърсел — каза Бърт, — заповядах да хвърлят трупа в морето.

— Да, капитане — отвърна учтиво Пърсел. — Но противно на закона е…

— Законът на този кораб съм аз.

— Безспорно, капитане, вие сте единствен господар на борда… след бога.

— Заповядах, мистър Пърсел.

— Да, капитане, но не е пристойно да изпратим Джими без молитва.

Моряците изръмжаха одобрително, Бърт се обърна и ги изгледа втренчено.

— Мистър Бозуел — каза най-после той, като посочи нехайно с ръка третия офицер, — този човек е метежник. Подстрекава моряците към бунт. Арестувайте го, отведете го в трюма и го поставете в окови.

Зяпнал от изненада, Бозуел загледа капитана.

— Протестирам, капитане — каза Пърсел, без да повиши глас. — Грубо беззаконие е да се окове във вериги офицер.

— Ако този човек се съпротивлява, мистър Бозуел — заяви Бърт, — послужете си със сила.

Бозуел се колебаеше; червеното му лице, широко като йоркски жанбон, издаваше крайно смущение. Той се приближи полека към Пърсел и със стеснително, леко движение, го улови за ръката. Изглеждаше сам уплашен от кощунството, което върши: за пръв път в живота си вдигаше ръка срещу офицер.

— Елате, лейтенанте — каза тихо той. И добави, почти комично срамежливо: — Ако обичате.

Бърт не дочака Пърсел да напусне палубата. Стигна с две крачки до Хънт и го удари с пестник, но не много силно и почти мило. Хънт се строполи. Моряците се смаяха от разликата между умерения удар, който повали Хънт, и тежкия пестник, убил Джими.

— Смъдж, Мак Лауд — каза Бърт, — хвърлете трупа на юнгата в морето!

Навел очи, дребничкият Смъдж не се поколеба нито за миг. Той изтича към тялото на Джими, превивайки гръб като уплашено куче. Бърт погледна Мак Лауд. Шотландецът би изтърпял да го бият заедно със Смъдж. Но не искаше да го бият сам. Намуси се от отвращение, разтърси рамене, пристъпи и улови юнгата за краката. Смъдж го улови за раменете. Свършено!

Бърт обгърна моряците със студения си поглед. Смачка ги и тоя път. Сега ще почне разплатата. Няма да пощади никого, нито дори дребничкия Смъдж, който се подчини веднага.

— Спрете! — викна нечий глас.

От люка се подаде снагата на Ричард Мезън. Моряците се изненадаха, като го видяха пак. Почти го бяха забравили. Смъдж и Мак Лауд се заковаха на място. Мезън изкачи последните стъпала, застана на палубата, отстрани с ръка, без да ги види, Бозуел и Пърсел, които се готвеха да слязат, и тръгна почти несъзнателно към Бърт. Лицето му беше вдървено и бледо, въпреки загара. Спря се на три стъпки пред Бърт, застана мирно и каза със странна тържественост:

— Със съжаление трябва да ви кажа, капитане, че ви смятам за убиец.

— Внимавайте какво говорите, мистър Мезън — отвърна спокойно Бърт. — Не ще търпя да ме клеветят. Явно е, че се касае за нещастен случай.

— Не! — възрази ясно Мезън. — Не се касае за нещастен случай, а за убийство. Вие убихте съзнателно Джими.

— Предполагам, че сте полудял — каза Бърт. — Нямах нищо против хлапето.

— Убихте го — продължи тъжно и безстрастно Мезън, — защото го обичах.

Между моряците настъпи внезапна напрегнатост. Никой досега не бе се сетил за това, но след изричане на обвинението, за всички стана ясно, че е така.

— Щом мнението ви е такова, мистър Мезън, имате право да се отнесете до съдебната власт. А пък аз ще ви съдя за клевета.

Настъпи мълчание, после Мезън заговори отново глухо, като че на себе си:

— Току-що обмислях всичко това цели десет минути в кабината си.

И тъй като замълча с разсеяно изражение, Бърт запита сухо:

— И така?

— И така — продължи Мезън със същото разсеяно изражение, — очевидно е, че ако подам тъжба, съдиите ще ви оправдаят. А след това аз ще бъда осъден за клевета, разорен от обезщетението, което ще трябва да ви заплатя, и разжалван.

— Възхитен съм от прозорливостта ви, мистър Мезън — каза Бърт. — Тъкмо така, струва ми се, ще се развият нещата.

— Да, капитане — отвърна глухо и машинално Мезън. — Затова взех друго решение. Няма да ви съдя.

— Поздравявам ви, че сте толкова благоразумен, мистър Мезън — каза Бърт. Усмихна се за миг и добави: — Но вашето решение не изменя моето. Вие ме наклеветихте в присъствие на екипажа и щом се върнем в Лондон, аз ще ви дам под съд.

— Няма да имате възможност — отвърна Мезън със съвършено равнодушен тон.

После пъхна ръка във вътрешния джоб на куртката си, извади от там пистолет, насочи го с уверена ръка срещу Бърт и стреля.

Разнесе се оглушителен гърмеж. Бърт се залюля няколко мига на нозете си като величествена статуя, после се строполи изведнъж назад със страшен трясък. Тялото му подскочи два пъти по палубата, след това се просна по гръб с вдървени нозе и разперени ръце. На мястото на носа му зееше дупка.

Дълбоко мълчание настъпи изведнъж на палубата. Моряците гледаха отдалеко тялото на Бърт. Никога не бяха имали случай да видят капитана си легнал, а прострян така, той изглеждаше още по-дълъг. Осмелиха се най-после да се приближат, но със страх, като че неподвижността на Бърт не предвещаваше нищо добро. При все че половината му мозък беше пръснат по палубата, те почти очакваха да го видят, че става — дотолкова бяха убедени в свръхчовешката му сила. Най-ужасна тирания ги бе потискала цели осемнадесет месеца, отнела им бе напълно човешкото достойнство, превърнала ги бе почти в роби. Сега Бърт беше мъртъв, но те не изпитваха радост пред неговия труп, а бяха само смаяни.

— Кой стреля? — извика Пърсел като изскочи от люка, през който току-що бе изчезнал.

— Мистър Мезън, лейтенанте — каза Бейкър.

— Господи! Така и предположих! — извика Пърсел като се приближи бързо, следван от Бозуел.

— Можете да го гледате, лейтенанте! — изгърмя Смъдж. — Умря, наистина умря това копиле!

Моряците изгледаха студено Смъдж. Бърт беше мъртъв: нямаше смисъл да го ругаят, а най-малко това подобаваше на Смъдж.

— Бог да го прости — каза Пърсел.

Мезън бе отпуснал ръка с пистолета. Гледаше като замаян трупа на Бърт.

— Назад, моряци! — викна изведнъж някой.

Вторият офицер на „Блосом“, Дж. Б. Саймън, застана на няколко крачки с пистолет във всяка ръка. Беше човек с жълтеникава кожа, тънки устни, тесен и дълг нос. Макар че не беше груб, моряците не го обичаха. Саймън имаше чувството, че е несретник, поради което беше вечно недоволен и свадлив с моряците.

— Назад! — изрева Саймън като насочи срещу тях пистолетите си. — И на работа! Аз съм капитан на тоя кораб. За всеки, който не се подчинява, имам по един куршум.

Всички се слисаха за миг. Моряците не се отдръпнаха, както бе заповядал Саймън. Не възнамеряваха да се плашат. Бяха просто възмутени от държането на този офицер, който не си знаеше мястото.

— Командуването се пада на мистър Мезън, лейтенанте — обади се Мак Лауд. — Мистър Мезън е пръв офицер на борда.

Саймън страшно ненавиждаше шотландците. През осемнадесетте месеца не бе пропуснал ни един случай да нахока Мак Лауд. Изказването му сега го вбеси.

— Мръсен шотландец! — изрева той, като се прицели с единия пистолет. — Само една дума още и мозъкът ти ще нахрани рибите.

Мак Лауд побледня, очите му засвяткаха, а ръката му напипа дръжката на ножа в джоба. Никой не бе дръзвал досега да оскърби родината му.

— За бога, Джон! — извика Пърсел като пристъпи към Саймън. — Прибери тия пистолети, моля ти се! Предостатъчно беди ни навлякоха тия оръжия. Освен това, много добре знаеш, че командуването се пада на мистър Мезън.

— Мистър Мезън уби капитана си — изсъска Саймън. — Значи е метежник. Няма вече право да командува кораб. Щом се върнем в Лондон, ще го предам на полицията и ще го обесят.

— Джон — извика Пърсел, изблещил ужасено очи, — не говориш сериозно!

— Дявол да те вземе и тебе, и премилостивата ти душа, мистър Пърсел! — изрева Саймън, а пистолетите затрепераха в ръцете му. — Не се доближавай, за бога, или ще ти направя червата на решето.

Пърсел се спря, слисан от омразата, която светна в погледа на втория офицер. Живели бяха като другари в продължение на осемнадесет месеца, през които Саймън не бе показал нито веднъж, че го ненавижда. Тази безпричинна омраза смая Пърсел и му отне силите да действува.

— Мистър Бозуел! — обади се пак разярено Саймън.

Бозуел го погледна, после отвърна глава и загледа въпросително Мезън. Имаше нещастното изражение на куче, принудено да избира между двама господари. Йерархическият ред налагаше да се подчинява на Мезън, но Мезън не му даваше никаква заповед: той стоеше все така неподвижен, унесен, с увиснал в ръката пистолет и очи, устремени в исполинското тяло на Бърт.

— Мистър Бозуел! — повтори Саймън, а жълтеникавото му лице се изкриви от ярост.

Бозуел погледна още веднъж Мезън, после бавно и някак неохотно тръгна към Саймън.

— Заповядайте, капитане — каза дрезгаво и глухо той, като гледаше смирено Саймън.

— Мистър Бозуел — изсъска Саймън, — научете тия мъже да се подчиняват.

Бозуел стисна в ръка бича, обърна към моряците чипоносото си лице и ги изгледа. Те отвърнаха на погледа му, без да мигнат, и той разбра какво става. Моряците не виждаха вече зад него сянката на капитана. Обаянието на Бърт не се дължеше само на силата му. Бърт беше и смел. Те го бяха виждали неведнъж да пристъпва към тях с голи ръце, докато техните стискаха в джобовете отворените ножове. Моряците чувствуваха: Бърт не сплашваше напразно. Той беше наистина готов да се бие сам срещу всички. Тази свръхчовешка смелост ги изненадваше. А Саймън беше само един дребнав офицер, който обича да мачка другите. И злината му дори беше посредствена. Екипажът не се страхуваше от него.

Бозуел трябваше да се залови най-напред с Бейкър, защото именно Бейкър бе отказал да се подчини на Бърт. Но дребният уелшец, облегнат на дръжката на четката си, го гледаше предизвикателно с черните си очи, без да мръдне и Бозуел постъпи така, както не би постъпил никога по времето на Бърт: отстъпи, мина покрай Бейкър, като се престори, че не го вижда, а след това направи веднага втора грешка: нахвърли се върху Хънт.

Хънт беше ударен вече два пъти — първия път от Бозуел, втория от Бърт. И не разбираше защо се нахвърлят пак върху него: не бе чул нито дума от заповедите на Саймън. Чувството за несправедливост нахлу в тъпия му мозък, той се озъби с гневно изръмжаване, нахвърли се върху Бозуел с пъргавина, която никой не би очаквал от такава грамада, изтръгна му бича, захвърли го и в един миг се вкопчи в него.

Тогава стана нещо нечувано: любопитството към борбата надделя у моряците над всички други съображения. Всички се приближиха наведнъж, за да виждат по-добре борещите се, които се търкаляха по палубата, и Саймън трябваше да отстъпи няколко крачки, за да не го обградят. Положението му беше едновременно смешно и безнадеждно. Ревеше и заплашваше, а заплахите му се струваха и на самия него смешни. Изцяло погълнати от тази борба на живот и смърт, моряците му обръщаха толкова внимание, колкото ако размахваше пистолети на театрална сцена.

По челото на Саймън и по меките, дълбоки бръчки, нагънали жълтеникавата му кожа от двете страни на устата, струеше пот. Само преди пет минути всичко му се струваше толкова просто: ще заеме руля с пистолет в ръка, а щом стигнат в Лондон и предаде Мезън на правосъдието, собствениците ще потвърдят назначението му за капитан на „Блосом“. Но ето че Бозуел се бореше сега за живота си. Дори да излезеше победител, Саймън не беше вече уверен в своята победа. Чувствуваше, че е сам, ръцете му трепереха, той се противеше с все сили на желанието да натисне спусъка и да повали който му попадне. Ами ако този пример не сплаши моряците? Ако се нахвърлят всички заедно срещу него?

На Саймън се струваше ужасно несправедливо, че е единственият въоръжен човек на борда, а не може да наложи волята си. Казваше си с горчивина, че друг на негово място с пистолет в ръка би вдъхвал страх. Но съдбата, която го бе проваляла така често в живота, сега се подиграваше още веднъж с него. С всеки от пестниците си той носеше смърт, а хората му обръщаха гръб.

Саймън гледаше тревожно борещите се. Двамата мъже се бяха слели в едно-единствено ревящо чудовище. Когато чудовището се раздели, само един от двамата ще се изправи. Саймън изблещи очи, страхът го стисна за гърлото: разбра внезапно, с пълна увереност, че Хънт ще убие Бозуел. Пистолетите затрепераха в ръцете му. След Бозуел идеше и неговият ред. Пропаднал бе. И тоя път бе пропаднал.

Хънт бе успял да обвие с грамадните си ръце врата на Бозуел. Стискаше го, без да усеща пръстите, които Бозуел бе забил в лицето му, и ударите, които му нанасяше в корема с коленете си. Саймън бе обзет от паника. С разтреперани ръце, без да вижда нещо, защото потта се стичаше от челото в очите му, той пристъпи като автомат в кръга, дето двамата мъже се бореха, и почти без да се прицелва гръмна срещу Хънт. В същия миг усети, че някой го сграбчи изотзад, обезоръжи го и го закова на място. Мълния прониза гърдите му, червеникаво було се спусна пред очите му и той усети, че пада заднишком в празно пространство.

Когато Хънт се изправи, видяха, че ризата му е окървавена на мястото, дето куршумът на Саймън бе докоснал рамото му, а Бозуел лежеше прострян на палубата с мораво лице и изкривени уста. Саймън се бе строполил до него, главата му опираше о главата на Бозуел. Очите му бяха изблещени, а двете дълбоки жълти бръчки от всяка страна на тънките устни бяха сковали лицето му в горчиво изражение.

Пърсел се раздвижи, проправи си път между моряците и спря ужасен, неспособен да изрече нито дума. Мак Лауд се наведе. Изтегли ножа си от трупа на Саймън, изтри грижливо острието в ризата на мъртвеца, затвори го с рязко тракване и го прибра в джоба си. В същия миг срещна погледа на Пърсел, разтърси рамене, отвърна очи и каза стеснително, като дете, което е направило пакост:

— Сам си го търсеше, лейтенанте.

Пърсел не отговори. Поразен от изражението на Мак Лауд, той мислеше тъжно: „Деца. Жестоки са като деца.“ Когато се обърна, за да си тръгне, видя с изненада вдясно от себе си Мезън, бледен, с наведена глава. После Мезън вдигна очи. Моряците бяха срещу него и той изгледа всички с мрачен и отчаян поглед.

— Метежници! — почти проплака той. — Метежници! Това сте вие!

— И вие също! — извика разярено Смъдж.

Лицето на Мезън трепна, сякаш му бяха ударили плесница, той премига, устните му затрепераха. И промълви:

— И аз също.

Втора глава

В тринадесет часа на другия ден морякът Уайт се приближи с меката си стъпка до лейтенант Пърсел, който проверяваше посоката на рулевия, застана мирно, свали шапка и каза с напевния си глас:

— Лейтенанте, капитанът ми поръча да ви съобщя, че обедът е сложен.

Пърсел вдигна вежди и погледна Уайт.

— Капитанът ли? — поусмихна се той.

— Да, лейтенанте — отвърна Уайт и черните му като смола зеници засвяткаха в тесния процеп между клепачите.

Уайт беше последица от любовта на английски моряк и китайка. Прибрал го бе един англикански мисионер, който обичаше да си попийва, и тъй като жълтата кожа на детето му се бе сторила забавна, се бе пошегувал и го бе нарекъл Уайт[1]. Това име превърна метиса в прицел за закачки по всички кораби, в които бе служил, докато един ден бе убил с нож един шегаджия и го бе хвърлил в морето. Това убийство, прикрито от екипажа и останало без наказание, бе осигурило на Уайт спокойствие. Но това спокойствие бе дошло твърде късно: Уайт говореше малко, не се смееше никога, лесно се докачаше. Щом Пърсел се обърна към него с въпросително вдигнати вежди и попита: „Капитанът ли?“, Уайт, не разбрал смисъла на въпроса, си въобрази, че лейтенантът му се подиграва, и още в същия миг жестоко го намрази.

Когато Пърсел влезе в каюткомпанията, Мезън седеше вече на мястото на Бърт. Без да продума, той направи знак на лейтенанта да седне срещу него — на мястото, дето сам Мезън седеше докато беше жив Бърт. „Ето ме повишен в пръв офицер“ — помисли си насмешливо Пърсел. Предния ден на закуска бяха четирима около същата трапеза. Сега бяха само той и Мезън. Пърсел вдигна глава и го погледна. По лицето на Мезън нямаше вече нито следа от вълнение. Той бе изпреварил Пърсел и ядеше здраво, с усърдие на селянин, като дъвчеше грижливо с яките си челюсти.

В английските кораби от онова време съществуваше неписан закон, според който капитанът трябваше да мълчи на трапезата, за да принуди по този начин и офицерите да мълчат. Зад това правило се криеше вероятно схващането, че тъй като капитанът няма на борда равен по чин, не може да има и достоен събеседник. Не бяха минали и пет минути откакто седна, и Пърсел разбра, че Мезън възнамерява да спазва това правило. Не отваряше уста дори да поиска пипера или туршията, а ги посочваше с пръст като Бърт, за да му ги подаде Пърсел. Лейтенантът поглеждаше крадешком правилното широко лице на Мезън, сиво-синкавите очи, малко ниското чело, правите коси. От всяка негова черта лъхаше почтеност, тесногръдие и чувство за дълг. А при това този безукорен офицер командуваше сега един кораб, който беше извън закона. Той седеше спокоен на мястото на капитана, когото бе убил, и като него се обкръжаваше с подобаващото на чина му свещено мълчание.

Към края на обеда Мезън вдигна глава и каза кратко:

— Искам да говоря на моряците, мистър Пърсел. Бихте ли желали да ги строите?

И стана. Пърсел не бе довършил обеда си, но веднага, макар и с неудоволствие, също стана. И това беше неписан закон: щом капитанът се нахранеше, обедът на лейтенантите се прекратяваше, дори ако чинията им беше още пълна.

Пърсел се качи на палубата и заповяда на Уайт да удари камбаната. Моряците дотичаха без бързане и се строиха пред люка. Мършавите им лица поразиха отново Пърсел. Той стоеше мълчаливо срещу тях и се чувствуваше неловко, загдето и Мезън, като Бърт, ги караше да го чакат.

Най-после „капитанът“ се появи, застана разкрачен пред екипажа, сключи ръце на гърба и огледа хората си.

— Моряци — започна твърдо той, — имам намерение да стигна до Таити, за да вземем вода и провизии, но не възнамерявам да остана там. Таити е вече много добре известен на корабите на негово величество. Ръката на закона не ще закъснее да ни достигне. Затова възнамерявам да напусна Таити колкото е възможно по-скоро и да потърся — по-далеко от обичайните пътища на нашите кораби — някой остров, който не фигурира в никоя карта… Но не принуждавам никого да ме последва. Свободни сте било да останете в Таити, било да дойдете с мене.

Той помълча. Когато заговори отново, явно личеше, че прави усилие да говори спокойно.

— Сигурно знаете, че според закона метежници са не само тези, които са взели участие в бунт, но и ония, които са били негови свидетели и не са направили нищо да го предотвратят. Първите — какъвто и да е чинът им — ги чака въже. Към вторите е възможно — казвам възможно — съдът да прояви снизхождение. Човек може във всеки случай да се надява. Казвам ви това, моряци, за да ви помогна да прецените всички за и против, преди да вземете решение.

Той замълча и погледна въпросително екипажа.

— Капитане — обади се Мак Лауд, — мога ли да задам един въпрос?

— Да.

— Ако дойдем с вас, можем ли да се надяваме, че ще се върнем един ден в Англия?

— Не — каза категорично Мезън. — Никога. В никакъв случай. Поставете кръст на тази възможност, Мак Лауд. Първата ми грижа, след като намеря въпросния остров, ще бъде да изгоря „Блосом“. Да постъпя другояче би било чиста лудост. „Блосом“ е видимото доказателство за бунта. И докато е над водата, никой от нас не ще бъде в безопасност.

Той помълча, погледна сериозно моряците и продължи, като отсичаше думите:

— И още веднъж — не принуждавам никого. Които искат, могат да останат в Таити. Те ще видят Англия… Може би — добави мрачно той — само от най-високата мачта на някой кораб на негово величество… Но за тези, които тръгнат с мене, повтарям — връщане няма.

След това се обърна към лейтенанта:

— Мистър Пърсел, ще запишете имената на доброволците и като свършите, ще дойдете в кабината ми.

Мезън втренчи сиво-синкавите си очи в Пърсел, после погледна океана, леко развълнуван додето поглед стига, хвърли поглед към платната и сякаш се приготви да каже нещо. Но се отказа, изправи се, изпъна рамене, завъртя се бързо кръгом и тръгна към каюткомпанията.

Половин час беше достатъчен на Пърсел да направи списъка. Смая се от малкия брой доброволци. Очевидно беше, че моряците предпочитат опасността да увиснат на въжето пред изгледите да не видят никога родината си. „Странно! — помисли Пърсел. — Тия хора са съвсем бедни. Нищо не ги свързва със стария свят. Повечето нямат ни жена, ни деца: нямат средства за това. Какво друго, освен нищета, им обещава Англия? Но тази нищета им е позната. Там е работата. Ужасяват се от неизвестността.“

Когато влезе в кабината на капитана, на Пърсел се стори, че ще се задуши от горещина. Но Мезън седеше пред масата си без нито капка пот на челото, с вратовръзка, със закопчана до горе куртка, с чаша ром в ръка и разтворена голяма карта.

— Колко? — запита нетърпеливо той.

— Девет души заедно с вас, капитане.

— Така и предполагах! — каза загрижено Мезън. — Не ще имам достатъчно хора, за да продължа с кораба.

— Бихме могли да вземем таитяни…

— Страхувам се, че ще бъдем принудени да го сторим — каза Мезън. — Да вземем ли казахте, мистър Пърсел? — продължи той изведнъж като вдигна глава. — Да не сте се записали доброволец?

— Да, капитане.

Мезън вдигна вежди, но не продума. Грабна списъка, който Пърсел му подаде, прегледа го набързо, поклати глава и прочете бавно, на глас, като се спираше след всяко име, освен след своето и на Пърсел:

Ричард Хесли Мезън — капитан

Адам Бритън Пърсел — лейтенант

Мак Лауд — моряк

Хънт — също

Смъдж — също

Уайт — също

Джонсън — също

Бейкър — също

Джонс — също

Като свърши, вдигна глава и погледна лейтенанта:

— Какво мислите за тази дружина?

— И най-добро, и най-лошо.

— Да — каза Мезън, като поклати четвъртитата си глава.

И без да помисли доколко разсъждението му може да се стори неучтиво на втория офицер, добави:

— Жалко, че не мога да управлявам сам „Блосом“! Искате ли чаша ром, мистър Пърсел?… О, наистина забравих — добави той, засегнат сякаш от това, че лейтенантът не пиеше спиртни напитки. И продължи: — Да знае човек какви подбуди са ги движили?… За Мак Лауд е очевидно. Уби Саймън. Хънт пък уби Бозуел. За тях няма друг избор. Но Уайт например?…

— Разправят, капитане, че някога е убил човек. Страхува се може би, че при разследване ще се разкрие и тази случка.

— Да — каза Мезън, — а не бих се учудил, ако и Смъдж има такова минало. Но Джонс, Бейкър, Джонсън? Бих се заклел, че тия тримата са бели като сняг.

— Джонс ще следва Бейкър докрай света — каза Пърсел. — А Бейкър сигурно се смята виновен — отказа да изпълни заповед на Бърт.

След като помълча, той продължи:

— Остава да се обясни само решението на Джонсън.

Мезън не бе му казал да седне, така че още от началото на разговора той стоеше пред масата му. Откритото русо лице на Пърсел издаваше неловкост. Разстоянието, което „капитанът“ спазваше помежду им, му се струваше една безполезна комедия, от която се чувствуваше неудобно.

— Да — започна Мезън като вдигна глава, — остава да се обясни само решението на Джонсън. — И добави: — Както и вашето, мистър Пърсел.

Тъй като Пърсел не каза нищо, той продължи:

— При това вие няма защо да се страхувате от съдебно дело.

— Мога да ви уверя — каза полуусмихнато Пърсел, — че аз нямам минало.

— Убеден съм — отвърна невъзмутимо Мезън.

И зачака, строг като съдия. Беше капитан на „Блосом“. Беше следователно в правото си да знае защо неговият лейтенант е решил да го придружи.

— Но може би не знаете, че аз поисках от Бърт да прочета заупокойна молитва на Джими — подхвърли Пърсел. — Бърт заповяда на Бозуел да ме постави в окови. Така че и аз съм метежник.

Мезън опули сиво-синкавите си очи.

— Не знаех!

После погледна Пърсел. За миг лицето му загуби своята невъзмутимост и той каза развълнувано:

— Що се отнася до Джими, благодаря ви, мистър Пърсел. Голяма смелост е било от ваша страна. — И продължи: — Смятате, че съдът ще ви осъди като метежник?

— Убеден съм. Освен това ще ме укорят, че не съм сторил нищо след убий… след смъртта на Бърт.

Мезън премига. Изтърваната дума не бе убягнала от вниманието му.

— Сигурно сте прав — каза студено той, вковал поглед в земята. После продължи: — Нищо ли не ви свързва с Англия?

Неделикатността на този въпрос изненада Пърсел. Той се поколеба. Но не, по-добре беше да отговори. Въпросът не бе зададен от зложелателство, а с този човек той щеше да прекара целия си живот.

И Пърсел изрече бързо и със стеснение:

— Баща ми е умрял. Майка ми… — той отвърна поглед — ми е безразлична.

Мезън наведе поглед над картата. После заговори с явно пресилена усмивка:

— И така, еднакъв път ни чака, мистър Пърсел.

Липсата на топлота в тона му засегна Пърсел и той не отговори. Мезън продължи:

— Вие сте били вече в Таити, струва ми се?

— За шест месеца преди четири години. Прекарах у един главатар таитянин. От него научих езика им.

— Какво? — учуди се Мезън. — Говорите таитянски? Това ще ми бъде от голяма полза. Свободно ли го говорите?

— Да, капитане.

— За шест месеца! Вие наистина имате дарба да изучавате езици, мистър Пърсел — добави той като се позасмя с желание да се извини, сякаш беше оскърбително да се допусне, че един офицер притежава интелектуални качества.

— Смятате ли — продължи той, — че таитяните ще ни дадат храни?

— Колкото искаме.

— Без да искат нещо в замяна?

— Без замяна. Но ще ни крадат.

— Често ли?

— Постоянно.

— Възмутително! — каза Мезън, като се изчерви от възмущение.

— Ни най-малко — забеляза Пърсел. — Те ви дават всичко, каквото имат, и ви вземат всичко, което им харесва: така разбират братството.

Мезън удари нетърпеливо по масата:

— А този таитянски главатар, у когото сте били…

— Оту.

— Важна личност ли е?

— Много важна. Радва се на голяма почит: синеок е. Твърди, че е потомък на капитан Кук — добави усмихнато Пърсел.

Мезън си придаде студено и важно изражение, което Пърсел си обясни едва след като поразмисли: капитан Кук беше капитан. Беше следователно безукорен.

Мезън стана. Беше не много по-висок от Пърсел, но така набит и як, че Пърсел се почувствува почти дребен до него.

— Мистър Пърсел — започна Мезън и лицето му отново почервеня от вълнение, а гласът му едва доловимо потрепера, — не мислете, че не чувствувам каква отговорност поемам към хората, които заради мене не ще видят вече Англия. И все пак — добави той след минутно мълчание, — ако би трябвало да повторя това, което сторих, бих го направил отново.

Изрече думите натъртено, но те прозвучаха някак кухо. Пърсел мълчеше, навел поглед. Не одобряваше убийството на Бърт и знаеше, че сам Мезън, по други причини, никога не ще си го прости. Моралната страна на въпроса не съществуваше за Мезън. Той разсъждаваше като моряк. На сушата убийството би могло да се извини. В морето той бе разбунтувал екипаж и бе поставил кораба вън от закона.

— Ако разрешите — каза Пърсел, — ще се кача на палубата и ще наредя да оправят марселите на предната мачта. Не са опънати както трябва.

— Забелязах ги преди малко — каза Мезън. — По времето на Бърт марсовите никога…

Настъпи мълчание. Двамата отбягваха да се погледнат. Мезън продължи:

— Намирате ли, че е станало трудно да се поддържа дисциплината?

— Не е станало трудно — каза безучастно Пърсел. — Тя не съществува.

И добави:

— Ако настъпи буря, не зная дали ще мога дори да накарам моряците да се покатерят по мачтите.

И тъй като Мезън мълчеше, впил поглед в него, той продължи:

— Моля бога вашият остров да не е много далеко.

Застанал пред входа на колибата си, Оту гледаше в далечината и гладеше гърдите си със своята голяма, изящна ръка. Гръдният му кош беше широк, но поприведен от възрастта, коремът му не беше затлъстял, но беше все пак доста обемист и Оту нямаше никакво желание да тича заедно с младите, за да посрещне пеританите[2]. Почувствува, че старее, и тъй като тази мисъл не беше приятна, той си каза, че просто от самоуважение не се втурва да посреща чужденците. Голямата пирога на пеританите почиваше в лагуната с прибрани платна и белите спускаха малките си пироги, за да доплуват с тях до сушата. Цял рояк малки плавателни съдове, тръгнали от плажа, вече ги пресрещаше. Най-напред децата. След тях — ваинетата[3], почти еднакво нетърпеливи. „Е-ех, ваинета!“ — каза си усмихнат Оту. Закрили глави с листа — слънцето беше вече високо, — мъжете махаха дружелюбно ръце, но си стояха на плажа. Оту одобряваше тази сдържаност.

Таитяните, както и Оту пред колибата си, се разсмяха, защото големите лодки на чужденците се движеха съвсем бавно по спокойните води на лагуната. Еатуа[4] вижда — тия лодки бяха тежки, а движенията на пеританите — бавни и неравномерни. Приятно беше все пак да наблюдаваш чудноватите бели весла, прилични на комарови крака по водата.

Лодките забиха нос в пясъка и Оту видя как пеританите прескочиха през борда, разчорлени, брадясали, облечени само с панталони на пъстри ивици. Той поклати глава. Ехе-е, колко бяха мършави! Големият дъждовен остров не ще е толкова богат, колкото се разправя.

Оту нададе неочаквано остър вик. После, като вдигна и разтвори широко красивите си ръце, извика:

— Ивоа! Меани! — и без да дочака отговор се затече към новодошлите, газейки с боси нозе горещия пясък…

— Адамо! — викна още отдалеко той.

Адам Пърсел се обърна, забеляза Оту, който вървеше към него така бързо, че коремът му се тресеше над късата престилка, и сам се затича с все сили да го пресрещне, с лъснали на слънцето руси коси.

— Адамо! — извика Оту като го прегърна.

Притисна го няколко пъти до широките си гърди, потърка буза о неговата и продължи да повтаря с всички оттенъци на обич и изненада.

— Адамо!… Адамо!… Адамо!… Адамо!…

Пърсел се бе позачервил и долната му устна трепереше.

Около двамата се бе събрала тълпа и за Пърсел беше забавно да види как хората подражаваха на разговора им и го повтаряха като хор в антична трагедия.

— Адамо! — извика Оту с овлажнели очи и отново започна да прегръща Пърсел. — Пак дойде!… Адамо, сине!… Пак дойде!…

— Адамо дойде! — повтори множеството с радостно възклицание.

Една красива девойка с гола гръд се втурна внезапно към Пърсел, изтръгна го от обятията на Оту, прегърна го и започна да го целува по перитански, по устата, което разсмя тълпата: толкова детинско беше! Пърсел се отдръпна за миг, но девойката, висока почти колкото него и навярно еднакво силна, го прегърна здраво и продължи да го обсипва с целувки. Полутрогнат, полуразсмян, Пърсел я остави да го целува, като се задоволи само да погледне въпросително Оту през рамото на другарката си.

— Коя ли? — провикна се Оту. — Ами че Ивоа! Не позна ли Ивоа? Адамо не позна Ивоа! — извика той като разтвори ръце към тълпата.

Настъпи внезапно умиление, всички се разсмяха с глас и започнаха да потупват приятелски Пърсел по плещите.

— Адамо! — викаха в умиление и почуда таитяните, сякаш това, че Пърсел не бе познал Ивоа, удвояваше любовта им към него.

— Адамо — извика и Ивоа с ясния си глас, — ти не ме позна!

Тя се отстрани от него, сложи ръце на раменете му, отдалечи го колкото позволяваше дължината на ръцете й и му се усмихна с ослепителните си зъби. Пърсел я погледна. Дългата черна коса, която започваше доста ниско от челото и беше разделена по средата, падаше на едри вълни върху раменете и тъй като Ивоа се бе навела малко напред, закриваше донякъде голата й гръд, преди да стигне до хълбоците. Ивоа имаше не черна, а кехлибарена кожа и големите й сини очи, засенчени от тънки ресници, изпъкваха върху топлия тен. Погледът на Пърсел се спря отново върху дългата, черна като гарваново крило коса, леко къдрава, буйна и гъста като руно. Гърлото му се сви и той продължи да мълчи.

— Променила съм се! — каза Ивоа със звънкия си глас. — Ще можеш ли пак да ме носиш на рамо, Адамо?

— Няма да стигне далеко! — изсмя се весело Оту и големите му ръце, допреди миг сложени на корема, литнаха над главата му като птици.

Таитяните се разсмяха. Ехе-е, Оту беше прав! Каква хубава девойка бе станала Ивоа! Тънка, но закръглена дето трябва. Девойка на място.

— Гледай! — каза Ивоа. — Още нося на шията си образа на твоя господ Исус. Не ме е напускал нито ден! Пазя го и тогава, когато се къпя! А всяка вечер го милвах и молех твоя господ Исус да върне Адамо. И той го върна! — добави победоносно тя. — Трябва да е много могъщ господ: сполучи! Адамо дойде! — извика тя в изблик на щастие, като вдигна ръце с длани към небето. Множеството, наобиколило Пърсел, нададе веднага радостен вик.

— Да, пораснала си — каза Пърсел като се усмихна и отвърна леко глава.

Щом погледнеше косата на Ивоа, гърлото му се свиваше.

— Не стой на слънце, главата ти ще се свари като яйце на морска ластовица! — каза Оту сред смеховете на другите. — Ела у нас, Адамо! Гладен ли си?

— Много — отвърна Пърсел.

Таитяните нададоха отново умилени възклицания. Ивоа го хвана под ръка, целуна го по врата и го обви с уханните си коси. Оту го хвана от другата страна и предшествуван, придружаван, тласкан, почти носен от множеството, Пърсел измина сред овации стотината метра, които го отделяха от колибата на Оту.

Стигнал бе вече пред нея, когато един юначага таитянин дотича, проправяйки си път през тълпата, над която се издигаше с цяла глава, приближи се до Адамо с озарено от усмивка лице, улови го под мишниците, вдигна го без усилие на едно равнище с очите си и го задържа така сред смеховете на множеството, размахвайки го като кукла над главите на хората.

— А мене — викаше радостно той, — познаваш ли ме, Адамо?

— Меани! — възкликна Пърсел със светнали очи, забравил изведнъж от радост смешното си положение.

— Позна го! — извика и Оту, безкрайно зарадван, и протегна ръце към поданиците си, за да им посочи това чудо.

— Адамо позна Меани! — изрева тълпата, така умилена й смаяна, както би била и ако Пърсел не го бе познал.

Със светнали от щастие очи Меани остави Пърсел на земята, сякаш се боеше да не го счупи, сред засилените викове на другите.

— Пораснали са децата ти, Оту — каза Пърсел. — Не мога да повярвам, че са минали само четири години…

Не можа да продължи. Ивоа се бе нахвърлила отново върху му, обсипваше го с целувки, хапеше го по ухото и му свали шапката. Тежката уханна коса на девойката докосна отново лицето му.

— Адамо е гладен — извика със смях Оту и го изтръгна от обятията на дъщеря си, като предизвика с това нов изблик на радост. — Влез, Адамо! — продължи той и простря гостоприемно ръка; после, удължавайки със съвършено изящество жеста си, се сбогува с множеството с истинско царствено достойнство, като продължаваше да се смее добродушно и да смигва лукаво, сякаш бе предвидил отдавна пристигането на „Блосом“ и завръщането на Адамо.

Меани настани Пърсел на една рогозка и седна веднага насреща му, без да отделя поглед от него. Той беше по-тъмнокож от сестра си и между долната половина на лицето му — нежно и почти женствено с голямата си уста, дебели устни и закръглена брадичка — и горната половина с орловия нос и дълбоки очи, засенчени от гъсти черни ресници, които му придаваха сериозно, почти строго изражение, съществуваше поразителен контраст.

— Е, Адамо, е! Е, Адамо, е! — казваше той, изразявайки със своята едновременно тъжна и радостна интонация всички спомени от преди четири години, нахлули в тоя миг в съзнанието му. В същото време потупваше равномерно с опакото на ръката си рогозката, сякаш тия глухи, повтаряни звуци пробуждаха още отсега всички удоволствия, които присъствието на приятеля му обещаваше за в бъдеще.

— Е, Адамо, е! — каза най-после той. — Помня как се страхуваше от акулите в лагуната.

Той се разсмя, а Оту и Ивоа го придружиха. Вярно беше! Адамо се боеше от акулите! От кротките акули в лагуната! Меани скочи като отпускаща се пружина, наведе се към Пърсел, взе с две ръце главата му и чукна челото си о неговото, вместо милувка. След това го пусна, сложи ръце на раменете му и започна да го удря лекичко с пръсти по ръцете, гледайки го като омагьосан.

— Е, Адамо, е! — повтори той, неспособен да изрази с думи колко го обича.

— Е-е! — каза Оту. — Трябва да го оставим да яде! Човек не се нахранва хубаво, ако разговаря!

Ивоа подаде на Пърсел една пълна до горе дървена паница и още преди да види съдържанието й, той усети плодовия вкус на сурова риба, запазена в лимонов сок. Меани седеше срещу него, облегнал гръб до рамката на вратата, а Оту — от другата й страна, за да позволят на госта да вижда плажа и лагуната. След като донесе ядене на баща си и на Меани, Ивоа клекна отдясно и малко по-назад от Пърсел, защото таитянският етикет не позволява на жените да се хранят заедно с мъжете. Тя пъдеше мухите от лицето на Пърсел като му вееше с палмов лист и от време на време го потупваше закачливо по раменете. Пърсел усещаше, че Ивоа не сваля поглед от него, съзираше с крайчеца на окото си плътните черни коси и не смееше да обърне глава към нея.

Той беше облечен само с панталон и риза и слънцето, нахлуващо свободно в колибата, грееше върху босите му нозе. Част от рамото на Меани се очертаваше на стената до левия край на вратата, а от другата й страна, също така широко, но не толкова пълно и закръглено, с изтънели и отпуснати от възрастта мишци — рамото на Оту. Пърсел беше гладен. Ивоа докосваше леко с пръсти тила му, но той се преструваше, че не усеща нищо. Вдъхваше дълбоко уханието на косата й и гледаше пред себе си стройните стволове на кокосовите палми, а зад тях, блеснали на слънцето — тъмноморавите отражения и огромните лилави петна, които се гонеха по морската синева.

В колибата цареше пълна тишина. Пърсел си припомни, че за таитяните яденето е едно безкрайно приятно занимание, което не се нуждае от нищо друго. Седнал спокойно на сянка в колибата, с милвани от слънцето нозе, той изпитваше странно усещане на хлад и покой. Светът беше прекрасно устроен. Оту и Меани бяха срещу него, Ивоа, в крайчеца на зрителното му поле вдясно, се наклоняваше и галеше бузата му със своите коси. Той гледаше приятелите си и беше безкрайно щастлив. Каква нежност в погледите им! Какъв покой в душите им! „Ще помня тоя миг!“ — помисли той и още щом го помисли, усети, че го пронизва непоносима болка, сякаш преживяваният миг бе вече свършен.

— Какво ти е, Адамо? — каза разтревожено Меани. — Очите ти са тъжни.

— Хрумна ми нещо, Меани.

— Перитани! Перитани! — извика Оту, като заклати пръст пред носа си, сякаш отдавна знаеше, че пеританите са непоправими. — Яж! Яж! Не бива да изморяваш главата си с мислене!

Пърсел се усмихна и наведе поглед към рибата. Оту беше прав. За да бъдеш истински щастлив, трябва да съзнаваш щастието си, но не прекалено. Трябва да намериш равновесието. Да хитруваш. Да знаеш, че си щастлив, но не и да си казваш, че е така.

Топъл, уханен ветрец откъм вътрешността на острова разлюля кокосовите палми и Пърсел ги видя как се полюляват високо над колибата и шумолят като коса. Той вдъхна с наслада въздуха и каза гласно:

— Мирише на Таити.

— Кое мирише на Таити? — запита Ивоа, като се облегна с две ръце на плещите му.

— Цветето тиаре.

— Е, Адамо, е — отвърна Ивоа. — В Таити има още много други миризми. На ибискус[5], на горски папрати, на мащерка. На ясмин, който мирише сладко, като кожата на бебе. И мирисът на високите равнини, когато вятърът духа откъм планината пред дъжд. Мирис, от който ти се приисква да работиш.

Оту се засмя, протегна големите си ръце, отдели палеца от останалите пръсти, изправи почти отвесно длани и каза, като клатеше глава:

— Докато човек е млад, Ивоа, не бива да работи много. Само когато остарее и няма какво друго да прави, може да се забавлява с работа.

Пърсел се обърна, погледна големите сини очи на Ивоа и каза с пресъхнало гърло:

— И мирисът на косите ти, Ивоа.

Ивоа се усмихна някак бавно, а Пърсел помисли с разтуптяно сърце: „Моя е, стига да пожелая.“

Черна сянка закри вратата. Пърсел обърна поглед към нея. Беше Мезън, с вратовръзка и обуща. Главно обущата учудиха Пърсел. Бяха лъснати и токите им лъщяха на слънцето. Трябва да ги е събул преди слизането на брега и обул отново след това.

— Мистър Пърсел — каза студено и учтиво Мезън, без да удостои с поглед таитяните, — мога ли да ви кажа две думи?

Пърсел стана, излезе от колибата и настигна Мезън, който се бе отдалечил на няколко крачки.

— Мистър Пърсел — започна отчуждено Мезън, като погледна набързо косите, яката и босите нозе на лейтенанта, — изглежда, че сте много добре с тези диваци. Бихте ли желали да ме представите на главатаря им?

— Много ще ми е приятно да ви представя на Оту — отговори сухо Пърсел. — Оту е джентълмен.

— Добре тогава, представете ме на този… джентълмен — каза Мезън. — И му обяснете положението.

— Без да скрия нещо?

— Без да скриете нещо. Кажете му и намеренията ни.

Щом видяха, че Адамо и главатарят на пеританите идват към тях, Оту и децата му станаха и Оту пристъпи усмихнат, с корема си напред, като сочеше с достойнство с големите си гостоприемни ръце своето жилище на новодошлия и го канеше да влезе.

Мезън бе наблюдавал с далекогледа си пристигането на Адам Пърсел на плажа, отвратил се бе от прегръдките, с които го бяха посрещнали, и се боеше да не би същата участ да сполети и него. Но не се случи нищо подобно. Меани и Ивоа се поклониха, без да се приближат, а Оту не скъпеше любезните жестове, но не му подаде ръка.

Мезън седна на една рогозка. Настъпи продължително мълчание. Таитяните се държаха важно. Почти уплашен от сдържаното посрещане, Мезън се поизкашля, поизчерви се, премига, и накрая, без да погледне някого, изложи на английски положението на „Блосом“ и исканията, които възнамеряваше да отправи към Оту. Оту го слушаше и клатеше глава, сякаш бе предвидил отдавна това слово, и докато Адамо превеждаше, продължи да клати глава и да се усмихва учтиво, като че беше нещо съвсем естествено вторият офицер на британски кораб да убие капитана и да разбунтува екипажа.

Когато Пърсел свърши, Оту стана и запълни колибата с едрата си фигура. Държа цяло слово, цветисто и сбито, придружавано от красноречиви ръкомахания. Не спомена нито дума за събитията на „Блосом“. Занима се само с исканията на Мезън. Да, ще даде на водача на голямата пирога храни за дълго плаване. Да, ще му даде коза и козел за размножаване, както и двойка кучета; а щом водачът иска — и двойка диви свини, макар че главатарят на пеританите ще среща в изобилие тия животни из всички острови на Южните морета. Главатарят ще намери също навред индийски картофи, сладки патати и хлебно дърво. Но щом трябва за всеки случай да вземат корени и разсад, Оту ще им даде. Нещо повече. Оту притежаваше, като лична собственост, единствената крава и бик в Таити: потомци на двойката, която великият капитан Кук (Оту произнасяше Туто, тъй като звукът „к“ не съществува в таитянския език) дал някога на рода, от който произхождал сам Оту. Оту подаряваше тия животни на водача на голямата пирога.

Пърсел превеждаше, като се забавляваше от хитростта на Оту. Какво величествено изражение имаше, когато подаряваше тия животни на Мезън! В действителност за него беше облекчение да се отърве от тях. Таитяните не обичаха нито месото, нито млякото им. Освен това, те бяха прекалено едри, ядяха много и опустошаваха градините. Ако не беше уважението към паметта на дарителя, Оту отдавна би ги заклал. Но се бе погрижил поне да отдели бика от кравата, за да ограничи последиците от един подарък, който — според разбиранията на таитяните и самия Оту — е бил голяма чест за баща му по времето, когато майка му е била още хубавица.

Когато Пърсел привърши да превежда, Оту нададе вик, скочи пъргаво, втурна се към вратата и изкрещя:

— Табу! Адамо! Табу! На плажа! Адамо! Кажи на главатаря си, че в Таити това е табу!

— Какво има? — запита Мезън като се намръщи. — Защо са тия крясъци? Тези туземци много лесно пламват. Какво е табу, Пърсел?

— Пушките, капитане. Мак Лауд се разхожда с пушка по плажа. Сигурно е тръгнал на лов.

— Кажете му да си прибере пушката на кораба — каза Мезън. — Не искам разправии с черните.

Пърсел изтича до лагуната и повика шотландеца. Мак Лауд се обърна, изгледа пренебрежително лейтенанта от глава до пети и тъй като Пърсел се приближаваше, реши да го пресрещне полека. Той беше висок, много слаб, само нозе, с тесни, щръкнали рамене и малки, лъскави сиви очи в тясно, остро лице. По начало не обичаше хората, а още по-малко офицерите. Пърсел не беше изключение от това правило. Но все пак Мак Лауд не го мразеше съвсем: Пърсел беше шотландец.

Той се спря на десет метра от лейтенанта, застана леко наведен на десния хълбок и попротегна левия си крак, като стискаше пушката под мишница, очевидно решен да не застава мирно. След бунта той се държеше с Мезън и Пърсел почти като метежник, но никога в пълно неподчинение.

— Мак Лауд — каза Пърсел, като си даваше вид, че не забелязва нахалното държане, — заповед на капитана: занеси пушката си на борда. В Таити пушките са табу.

— Исках да убия някоя дива свиня — каза Мак Лауд като поклати глава, при което суровото му мрачно лице придоби изведнъж детинското изражение, вече забелязано при друг повод от Пърсел. Лейтенантът се почувствува като учител, който задига топчетата на разсеян ученик.

— Дива свиня ли? — засмя се Пърсел. — Ами че поискай си от таитяните! Ще ти дадат веднага.

— Зная — отвърна презрително Мак Лауд. — Много добре ги познавам. Идвал съм вече по техния край. Тия диванета дават всичко, каквото имат. Само в главата нямат нищо! Добре, че нямат ризи — и тях щяха да раздават!

— Защо да пестят? — забеляза Пърсел. — Всичко имат в изобилие.

— Това не може да трае вечно — отвърна недоверчиво Мак Лауд, сякаш очакваше, че климатът на Таити може да стане някой ден такъв, какъвто е климатът на Северна Шотландия, — а докато дойде това време, щеше да ми е много приятно да си гръмна някоя дива свиня, вместо да ми я подаряват тия голи диваци! Да дават! Да дават! Друго не знаят! Истински диваци! А на мене никак не ми е приятно да ми дават нещо! Мак Лаудовци никога никому не са били задължени. Никога! Аз не правя подаръци! — добави гордо той. — Но не искам и да ми правят!

— Съжалявам, Мак Лауд — каза Пърсел, — но пушките са табу в Таити!

— Табу! Пак тази тяхна проклета идиотщина! — отвърна Мак Лауд и поклати презрително глава. — Ако бях капитан, бързо щях да ги туря в ред тия чернокожи!… Дявол да ме вземе — добави той и махна с ръка така, че обгърна целия остров, — пушките са у нас, нали? Значи ние трябва да командуваме, ясно!

Той обърна гръб, без да поздрави, и тръгна към лодката, останала във водата. Пърсел го загледа как се отдалечава — висок, сух, с разкривена походка, с оредели на темето светли коси, с пушка под мишница, навел цевта й към земята.

Щом Пърсел се върна в колибата, Мезън стана, помоли помощника си да благодари на Оту и си отиде. Това внезапно тръгване учуди таитяните. Застанали пред колибата, те проследиха с поглед главатаря на пеританите. Щом стигна до брега на лагуната, Мезън седна, събу обущата си, стана, повика дежурната лодка и се качи в нея. Видяха го как се обува отново, седнал на задната седалка.

— Защо не остана при нас? — запита учудено Ивоа. — Какво ще прави на голямата пирога?

— Нищо — отговори Пърсел. — Решил е да стои на кораба през цялото време докато сме в Таити.

— Защо? — запита Меани. — Не ни ли обича?

— Той не си е задавал такъв въпрос — каза Пърсел като сядаше.

Погледна приятелите си. Чувствуваше се отново свободен и радостен. Мезън не се държа неприятно, но присъствието му беше достатъчно да помрачи всичко.

— Ти ще живееш на един остров с тоя човек… — каза Оту и допълни с широк замах мисълта си.

— Той никак не е лош — отвърна усмихнато Пърсел, — а пък аз се разбирам отлично с всички.

Но си припомни за ненавистта на Саймън и настроението му помръкна.

— Е, Адамо, е! — подхвърли Ивоа. — Не се натъжавай! Не искам Адамо да е тъжен! — продължи буйно тя, като се обърна към баща си и Меани, сякаш това зависеше от тях. — А пък аз — допълни тя — не обичам тоя човек с кожените неща на нозете.

— Ивоа! — предупреди я Оту, изненадан, че тя изказва така рязко мнението си.

Ивоа спусна дългите ресници върху сините си очи и скри лице до рамото на Адамо.

— Защо не го обичаш? — запита Пърсел.

Тя вдигна глава и каза намусено:

— Защото не ме погледна.

Пърсел се разсмя.

— Вярно! — извика Меани, като удари по рогозката, а след това плесна с ръце. — И аз забелязах! Главатарят на пеританите се уплаши от Ивоа! Едва погледна и баща ми. Седя като костенурка, прибрал глава и четирите си лапи.

Ивоа прихна.

— Е-е! — провикна се Оту. — Не се приказва така за гост!

Но и той се смееше. След малко Ивоа подаде на Пърсел дълга плитка кошница с портокали, манги[6], персеи[7] и диви банани.

— Ще ти обеля портокала — каза тя, когато Пърсел си взе портокал.

Меани вдигна живо глава и хвърли бърз поглед към Оту, който се подсмиваше. „Може би — помисли Пърсел — това има някакво неизвестно за мен значение?“ Той погледна въпросително Ивоа. Тя усети втренчения му поглед, обърна се, загледа го с лъчезарните си очи и каза съвсем равнодушно, сякаш предлагаше да се разходят из острова:

— Адамо, ако ме искаш, ще дойда на твоя остров.

Пърсел погледна Оту, след това Меани. Те се усмихваха. Не изглеждаха нито учудени, нито развълнувани.

— Разбра ли добре, Ивоа? — каза най-после глухо той, като я улови за китката. — Ако дойдеш с мене, ще е завинаги. Няма да видиш вече Оту.

— Добре разбрах — отвърна Ивоа, навела поглед над портокала, който белеше.

Последва мълчание. Оту протегна напред едрите си ръце и изправи нагоре длани с разперен палец.

— Ти не си разбрал, Адамо — каза усмихнато той. — Ивоа ще живее само веднъж, а какво е по-важно в нейния живот: аз ли, или Адамо?

[1] Уайт (англ.) значи бял. — Бел.пр. ↑

[2] Перитани (изопачено от британи) — име, с което таитяните наричат всички бели. ↑

[3] Ваине — жена, съпруга. ↑

[4] Еатуа — таитянска богиня. ↑

[5] Ибискус — растение от вида на ружите. ↑

[6] Манги — тропически плодове, наподобяващи праскови. ↑

[7] Персеи — американски и азиатски плодове, приличащи на круши. ↑

Трета глава

— И така — каза Мезън, — щом ще отплаваме утре, време е да се запознаем с доброволците таитяни. Колко са, мистър Пърсел?

Той седеше в кабината си точно в същото положение както преди осем дни — с разгъната на масата карта и чашка ром в ръка. Но все пак имаше известна разлика: поканил бе Пърсел да седне.

— Шестима — отговори Пърсел. — Ето имената им: Меани, Тетаити, Меоро, Кори, Тими и Оу.

— Познавате ли ги?

— Познавам добре Меани и Тетаити. Другите познавам по-малко. Всички във всеки случай са здравеняци и ще им разберем цената, когато почнат да теглят някое корабно въже.

— Шестима таитяни — каза Мезън като наведе загрижено четвъртитата си глава. — Шестима и нашите седем, стават тринадесет. Малко са за „Блосом“.

— Не съм ви прочел целия списък — добави Пърсел. — Има и дванадесет жени, а таитянките са напълно годни да се катерят по мачтите…

— Жени ли! — викна Мезън. — Жени на борда!…

Стана така ненадейно, че събори картата и чашата с рома. Зачервен, премигващ, със стиснати устни, той постоя за миг, без да може да проговори. После сви рамене, сякаш се готвеше да се нахвърли върху Пърсел, наведе напред упоритото си чело и избухна:

— Никога, мистър Пърсел! Никога!…

Последва мълчание. Пърсел се наведе, взе с два пръста картата и му я подаде.

— Страхувам се, че нямаме друг избор — каза кротко той. — Таитяните няма да тръгнат без жени. Нашите моряци също. Те се боят, че островът, който търсите, е необитаван…

— Жени на борда, мистър Пърсел! Представяте ли си? — повтаряше Мезън, облещил пред тази възможност сиво-синкавите си очи.

— В същност — каза Пърсел — обстоятелствата са изключителни…

— Но жени на борда!… — повтори Мезън, самозабравил се дотолкова, че вдигна ръце към небето, като таитяните.

Пърсел изчака малко.

— Страхувам се — започна той, — че не ще имате възможност да откажете. Таитяните няма да се съгласят да дойдат. А пък моряците са в състояние да завземат кораба, да ни свалят на сушата и да отплават без нас.

— Те са способни да разбият кораба в някое камъче дори — каза презрително Мезън.

— Възможно е, но ние с вас ще останем на плажа в Таити…

Мезън седна отново, разгъна пак картата пред себе си и каза, навел поглед:

— Колко са жените?

— Дванадесет — отвърна Пърсел и също седна. — Ето имената им.

— Не ме интересуват имената им — избухна отново Мезън и махна с дясната си ръка така, сякаш искаше с един замах да ги помете от лицето на земята.

Настъпи ново мълчание, след което той продължи, вече по-спокойно:

— Ще трябва да им се приготвят отделни помещения.

Пърсел сви очи. Предпазната мярка му се стори смешна.

— Разбира се — каза равнодушно той, — ще ги поставя отделно.

Мезън изпразни на един дъх чашката с рома, остави я пред себе си и като че се примири с неизбежното.

— Вие ще се занимаете с всички подробности — продължи той. — Не искам да чувам вече за тия жени.

— Да, капитане.

Пърсел сложи списъка в джоба си, но не стана.

— Ако разрешите, имам да ви доложа още нещо. — И добави: — Което ме измъчва.

— Говорете — каза Мезън със сянка на недоверие.

„Затваря се вече“ — помисли си Пърсел и заговори:

— Ако островът, който търсите, е необитаван, изниква един въпрос: нашата колония се състои от девет души англичани и шестима таитяни. Общо петнадесет мъже. А жените са дванадесет.

— Какво от това? — каза сухо Мезън.

— Трима мъже остават без жени.

— Какво от това? — повтори Мезън.

— Страхувам се да не се създаде едно твърде опасно положение. Затова ви предлагам или да върнем трима таитяни…

— Невъзможно — прекъсна го сухо Мезън.

— Или да вземем още три таитянки…

Въздействието на това предложение беше необикновено. Мезън го загледа, запремига, ръцете му затрепераха, зачерви се цял от гняв.

— Никога! — извика той, като се изправи в целия си ръст. — Трябва да се засрамите, мистър Пърсел, че ми направихте подобно предложение! Предостатъчно жени имаме вече! Те никак не ме интересуват! — добави той като вдигна дясната си ръка, сякаш се заклева. — Не искам и да ги споменавам дори! Станах моряк, защото поне на кораб… Мистър Пърсел — подхвана Мезън, без да довърши предишната си мисъл, — вие знаете много добре, че ако имах пред вид собственото си удобство, не бих допуснал нито една на борда! А вие сте застанали пред мене, безстрастен като краставица, и ми предлагате… Мистър Пърсел, в живота си съм срещал само една почтена жена и това беше сестра ми. Всички останали са… са… Колкото се отнася до мене — продължи Мезън, като се отказа да даде определение на вражеския пол, — нямам никакво намерение да оставям потомство… Дванадесет жени — избухна пак яростно той, — дванадесет жени! На мой кораб! Дванадесет полуголи твари, които ще пищят и ще крещят на палубата ми от сутрин до вечер — добави с отвращение той, сякаш таитянките бяха морски ластовици или папагали. — Знайте, мистър Пърсел, и кажете от мое име на моряците, че бих предпочел по-скоро да остана в Таити и да се обеся собственоръчно там, ако стане нужда, отколкото да взема още една жена на „Блосом“!

Той си пое дъх и каза по-спокойно, но с тон, недопускащ възражение:

— Свободен сте, мистър Пърсел.

Пърсел отдаде вдървено чест и излезе разярен от кабината. Това беше лудост! Крещяща безсмислица! Мезън се грижеше повече за двойките кози и свини, отколкото за човешките двойки в своята бъдеща колония. „Какво безразсъдно упорство! — помисли той в нов изблик на гняв. — Какво значение има дали ще бъдат петнадесет, а не дванадесет?“

Дори ако се вземат под внимание само атлетическите им достойнства, таитянките не заслужаваха презрението на Мезън. Те се научиха почти толкова бързо, колкото и мъжете, да се катерят по мачтите и вантите, за да разхлабват рифовете или да прибират платната. Само осем дни след като „Блосом“ бе напуснал Таити, те бяха вече много добри маневристи. За Пърсел беше забавно зрелище да ги наблюдава как, при заповед, се покатерват по въжените стълби и стигат до главозамайващия връх на мачтите, без да престават да се смеят, да пеят или да крещят.

На деветия ден след отплаването „Блосом“ бе настигнат внезапно от доста силна буря и Мезън заповяда да приберат платната. Пърсел изпрати екипажа по мачтите. Моряците видяха опасността и побързаха да се подчинят, нещо, което не бяха правили от осем дни насам. Но таитяните, с изключение на Меани и Тетаити, отказаха да мръднат. Биха се уплашили може би по-малко от бурята, ако се намираха в своите пироги. Но замайващото клатушкане, блъскането на вълните в борда и страшното спускане на „Блосом“ след като се е изправил на кила си, ги ужасяваха. Те се бяха прибрали в своя кубрик[1], сгушени един до друг, посивели от страх, на това отгоре болни и — понеже бяха голи — замръзнали от студ. Нищо не можеше да ги накара да се раздвижат: смятаха, че са загубени.

Бурята трая само един ден; и корабът не беше нито за миг в опасност. Но тази случка влоши приятелските отношения между таитяните и екипажа. Моряците не простиха на „черните“, че са ги изоставили в трудните минути.

Настъпи пак хубаво време, но вятърът утихна, стана задушно и „Блосом“ едва се придвижваше в море, което беше по-тежко от масло. Всичко беше неподвижно. Никакъв полъх, никаква бразда пред вълнореза. Само слънцето се движеше. Платната висяха отпуснати и жалки, набръчкани — казваше Мак Лауд — като кожа на старица. Кръгозорът описваше около кораба огнен кръг, който сякаш го затваряше, и Пърсел имаше впечатлението, че океанът стяга постепенно „Блосом“ като втвърдяваща се пихтия.

Старият Джонсън му показа една сутрин край борда остатъци, които бе хвърлил предния ден. Никога не бе виждал подобно нещо през своето петдесетгодишно плаване.

Наведени над фалшборда, моряците от сутрин до вечер спускаха въдици. Таитяните тръгваха с големите лодки, застанали прави на седалките, с харпун в ръка. Но това препълнено с риби море не им даваше нито една риба. Отвратени сякаш от неподвижността му, и акулите дори се бяха отдалечили от „Блосом“.

Като гледаше това пусто небе, това мъртво море, тези избледнели багри, човек оставаше с впечатлението, че е попаднал по невнимание в някаква вкаменена планета, която не ще изпусне вече жертвата си. Знойно слънце избелваше платната, разтапяше смолата между дъските. При все че ги поливаха с пълни кофи по два пъти на ден, бордовите дъски над водната линия започваха да се разделят. Моряците трябваше да завържат парцали на нозете си — толкова гореща беше палубата.

Запасите от сладка вода намаляваха, Мезън разпредели храните на дажби. Но въпреки това бяха принудени да пожертвуват бика, а след няколко дни и кравата. След това изядоха козата и козела, дивите свини, двете кучета. На борда останаха вече само хората.

Минаха още осем дни и откъм запад нахлу вятър, който все повече и повече браздеше океана. Платната се опънаха до скъсване, такелажът заскърца от единия до другия край на кораба; палубата започна да потреперва под нозете и тежкият тримачтов кораб, вдигнал нос над вълните, подскочи напред, лек като птица.

След един час минаха през ято хвърчащи риби. Голям брой паднаха на палубата, а в прозрачните води се виждаха преследващите ги златни рибки. Пърсел даде заповед на рулевия да обезветри платната, пуснаха въдици и наловиха колкото си искаха от тях. Настана весело клане и след няколко минути се наядоха както трябва, за пръв път от седмица насам.

Току-що привършваха обеда си, когато небето потъмня, захлади се и заваля дъжд. Довлякоха на палубата всички съдове, бурета, ведра. Таитяните свалиха своите престилчици и с вдигнати към небето длани, отметнали назад глава, викаха от радост, като гълтаха дъжда.

Движенията им се превърнаха полека-лека в танец. Мъжете започнаха да пляскат с ръце, а жените запяха някаква песен без думи, която се извисяваше и ускоряваше в задъхано кресчендо. С разпилени коси и лъснали от дъжда тъмни снаги, те танцуваха на място, едва мърдайки нозе, с неподвижни рамене, съсредоточили сякаш целия живот и движение на тялото си в своите едри хълбоци.

Всички моряци, освен Смъдж, се бяха разсъблекли и на Пърсел се стори за миг, че ще се присъединят към танца на таитяните, дотолкова възбуждението им беше заразително. Но моряците си останаха на предната палуба да ги облива дъждът, гледаха отдалеко таитяните, пляскаха се по гърба и доста много се стесняваха от голотата си. „Ето една почти библейска картина — помисли шеговито Пърсел. — Таитянинът е човекът преди грехопадението, а пеританецът е вече съгрешилият човек.“

Макар да си даваше вид, че наблюдава пълненето на ведрата, Пърсел не изпускаше от поглед това, което ставаше на палубата. Поразен бе от държането на Смъдж. Дребничкият моряк беше с риза и панталони и стоеше малко настрана от двете групи. Застанал до фалшборда между две големи лодки, той стоеше там като в ниша, свит, с хлътнал гръден кош. Едното му рамо беше по-високо от другото. Сивите му коси падаха по челото, веждите бяха събрани над острия нос, а долната му устна беше презрително издадена напред. Прегърбен и свит, той стрелкаше таитяните със своите враждебни и хитри миши очички.

Изведнъж Пърсел чу, че някаква жена вика:

— Джоно! Джоно! Джоно!

Той се обърна, засиленият дъжд почти го ослепи. От групата на таитянките се отдели висока едра фигура и тръгна към моряците, но спря на половин път. Беше Омаата.

Всички погледи се насочиха едновременно към нея. Великолепната й тъмна снага беше шест стъпки и пет пръста висока. При все че всяка част от тялото й надвишаваше човешките размери, общо фигурата й беше съразмерно развита. Моряците я загледаха, без да продумат. Откакто „Блосом“ бе напуснал Таити, никоя жена не се споменаваше толкова често на борда. Те се възхищаваха почти със страхопочитание от дебелите бедра, широкия гръб и огромната й гръд. Силата й, станала вече легендарна, даваше повод за хиляди измислици: като потупала приятелски Мак Лауд по рамото, тя го търкулнала, без да иска, на цели двадесет стъпки. Облегнала се на една греда и я пречупила. От невнимание скъсала дебело като китката й корабно въже. Понякога се питаха на шега какво ли ще стане, ако се влюби в дребничкия Смъдж. Тази възможност даваше повод за безброй шеги, някои твърде точни и определени. Общото заключение беше, че дребничкият Смъдж ще умре от задушаване.

Омаата направи още две-три стъпки, един слънчев лъч, пронизал черното небе, я освети и моряците започнаха свободно да я оглеждат. Пърсел сви очи. Моряците приличаха на котараци, които съзерцават с възхищение и страх огромните форми на тигрица.

— Джоно! Джоно! — повтори Омаата с дълбокия си глас.

— Хайде, върви! — каза Мак Лауд на Джон Хънт, като го потупа по гърба.

Хънт напусна покорно групата и тръгна с тежка стъпка към Омаата. Имаше същия ръст, беше съответно широк, малко по-едър от нея, космат от глава до пети, а това му придаваше особено обаяние сред голобрадите таитяни. Той гледаше Омаата с малките си свински очи. Муцуната му, обрасла с червеникава брада, беше сякаш смачкана, сплесната от някакъв исполински удар, който я бе направил двойно по-широка, като й бе отнел всякаква релефност. Но сега той не изглеждаше така заспал, както обикновено, и човек би казал, че почти се усмихва. А Омаата се смееше с едрите си бели зъби и в големите й като езера очи играеше странен плам.

Те постояха доста време така, един срещу друг, сякаш Омаата бе разбрала, че Хънт мисли бавно, та не бива да избързва. После го сграбчи за ръката, завлече го в групата на танцуващите, застана насреща му и започна да люлее бедра, като не снемаше поглед от него и скандираше с дълбок глас:

— Джоно! Джоно! Джоно!

Таитяните се приближиха към Хънт и запляскаха с ръце. Меани го тупна по рамото и започна да танцува до него, сякаш искаше да го насърчи.

Омаата повтаряше напевно:

— Джоно! Джоно! Джоно!

Изведнъж Хънт се размърда, попривдигна нозе, разпери ръце и започна да се люлее на място като мечка, втренчил в Омаата малките си бледосини очи. В същия миг, при все че топлият тропически дъжд продължаваше да се лее, в черните облаци, покрили от край до край небосвода, далеко на запад се появи прорез и слънцето се показа почти до самия кръгозор. Огрени от него, палубата, мачтите и платната на „Блосом“ се откроиха неземно бели върху мастиленото небе, а слънчевите лъчи озариха морето с дълги успоредни ивици, осветиха почти хоризонтално групата танцуващи, удължиха до безкрайност сенките им върху палубата и възпламениха червеното руно на Хънт.

— Джоно! Джоно! Джоно!

Дълбокият глас на Омаата приличаше и на гугукане, и на рев, а Хънт се полюляваше, огромен и космат, като клатеше в такт голямата си рошава глава — червенокос и белокож сред тъмните тела на таитяните.

— Джоно! Джоно! Джоно!

Омаата се приближаваше полека към Хънт, олюлявайки огромните си бедра, втренчила в него големите си черни очи и протегнала длани. Доближи го дотолкова, че можеше почти да го докосне, и така танцуваха един срещу друг цяла минута. След това Хънт нададе някакъв нечовешки рев, изправи се в целия си ръст и стовари върху раменете на Омаата грамадните си червени лапи. Тя избухна в нежен, гърлен смях, освободи се с невероятна пъргавина и затича. Хънт се спусна подир нея. Омаата описваше кръгове по палубата, като се обръщаше всеки миг да види дали Хънт я следва и не преставаше да се смее с гърления си смях. Най-после изчезна по стълбите към помещението на екипажа. Хънт запрескача стъпалата подире й. Моряците се задушаваха от смях. Смъдж се изправи в своето ъгълче, отвърна глава и плюна презрително през борда.

— Лейтенанте — каза Уайт, — капитанът ви вика.

Пърсел въздъхна, отиде да се облече в кабината си и влезе при Мезън.

Махагоновата маса на капитана беше завинтена на пода с дървени подпорки около всеки крак; а и самият Мезън като че бе завинтен на стола си зад масата. Облечен, с връзка, безукорен, той изглеждаше така чужд за това, което ставаше на палубата, сякаш беше жител от друга планета.

Щом Пърсел застана пред него, той сложи пръст върху една точка на картата и каза:

— Ето го.

Пърсел заобиколи масата и се наведе. Почти на половина път между Рапа и Великденския остров Мезън бе начертал с молив едно кръстче. Пърсел го погледна въпросително и Мезън продължи:

— Ето, това е островът, който търсим. Ако вятърът не утихне, ще стигнем другиден вечерта.

Пърсел погледна картата.

— В Таити вие говорехте за неизвестен остров.

— Този е неизвестен — каза бързо Мезън. — Джексън го споменава в своя „Пътепис за Южните морета“, но иначе не е отбелязан в никоя карта на Адмиралтейството. Дори върху най-новите, като тази. Официално островът не съществува. Обаче Джексън е посочил на каква дължина и ширина се намира и това именно ми позволи да го нанеса на картата и да отбележа пътя ни.

Пърсел го погледна.

— Струва ми се, че и друг капитан може да е чел Пътеписа на Джексън и ако мине из тия места…

— Помислих и за това, мистър Пърсел — каза Мезън. — Такава опасност съществува, но тя е твърде малка, защото островът е почти недостъпен. Според Джексън, той е планински, заобиколен с отвесни стръмни скали, без никакъв залив или място за пускане котва, а прибоят не позволява дори слизане с голяма лодка. Самият Джексън не е слизал на този остров. Но се е приближил достатъчно, за да може да го опише. Имал около пет мили дължина на бреговата линия, покрит бил с разкошна растителност и бил пресечен от буйна река. Аз добавям, че Джексън го е открил през сухо годишно време, от което трябва да се заключи, че реката не пресъхва. А това е очевидно важна подробност.

Тъй като Пърсел мълчеше, Мезън продължи:

— Бих желал да чуя мнението ви, мистър Пърсел.

— Какво да кажа — започна колебливо Пърсел, — ако островът се намира наистина там, дето сочи Джексън, и ако е такъв, какъвто го описва, мисля, че е напълно подходящ, освен ако…

— Ако?

— Казахте, струва ми се, пет мили дължина на бреговата линия… може би е малко мъничък.

Мезън наведе напред четвъртитото си чело и каза безапелационно:

— Предостатъчен е за тридесетина души.

Пърсел продължи:

— Засега да. Но след няколко години…

Мезън махна с ръка, сякаш искаше да отклони довода.

— Когато прочетох в Таити описанието на Джексън, това възражение ми мина през ума, мистър Пърсел. Но го отхвърлих.

Той замълча, без да обясни защо го е отхвърлил. Пърсел се ядоса. Мезън е знаел още в Таити къде отиват и цели три седмици го бе държал в неведение!

Мезън заговори отново:

— Ще ви бъда признателен, ако не издадете пред екипажа това, което ви казах.

— Има ли причина да го крием?

— Никаква. Чисто и просто няма защо да знаят.

Запазването на този въпрос в тайна не беше от полза. Имаше само йерархическо значение: началството упражняваше своето началническо предимство, като не съобщаваше на подчинените си това, което знаеше. Така тайната за местоназначението на „Блосом“ бе създала разстояние между Пърсел и капитана, а сега, след като бе споделена между капитана и помощника му, щеше да поддържа същото разстояние между офицерите и екипажа. „Смешно — помисли Пърсел. — Продължава да си служи с всички жалки и дребнави хитрини на началник, а началничеството му вече изобщо не съществува. Той дори не забелязва, че е така.“

— И така, разбрахме се вече, мистър Пърсел — каза най-после Мезън, като че продължителното мълчание беше достатъчно да разсее съмненията на Пърсел по отношение размера на острова.

Пърсел се изправи.

— Ако разрешите, капитане?

— Да, мистър Пърсел!

— Имам да ви отправя едно искане.

Мезън го погледна. „Отдръпва се вече — помисли раздразнено Пърсел. — Първото му движение е винаги отрицателно.“

— Слушам ви — каза Мезън.

— Като капитан на този кораб — започна Пърсел, — вие имате, доколкото зная, правото да извършите, ако се наложи, бракосъчетание на двойките, които биха поискали това от вас.

— Точно така.

— Аз желая — започна сериозно Пърсел — да използувате тия права, придадени към вашата длъжност, за да узаконите моя брак с една таитянка.

Мезън стана, изчерви се, скръсти ръце на гърба и каза, без да поглежда Пърсел:

— Искате да се ожените за чернокожа, мистър Пърсел?

— Да, капитане!

Това бе изречено с такава енергия и сдържан гняв, че Мезън се смая. Никога не би му минало през ум, че Пърсел може да бъде така необуздан. Прав, застанал в профил към Пърсел, той гледаше втренчено един макет под стъкло, представляващ „Блосом“ в строеж. Макар да се преструваше, че сумти сърдито от недоволство, той обмисляше благоразумно положението. Пърсел обичаше чернокожите повече, отколкото трябва, и като всеки шотландец, имаше слабост да разсъждава, но извън тия два недостатъка нямаше в какво да го укорят. Мезън не искаше да се кара с него и предчувствуваше на каква опасност се излага, ако отхвърли искането му. А от друга страна беше просто немислимо да извърши бракосъчетание между помощника си и туземка.

— Вие сте дисентър[2], струва ми се — каза полугласно той.

Пърсел го погледна. Не разбираше какво цели с този въпрос.

— Имам наистина известни симпатии към дисентърите — призна след малко той.

— А като капитан на британски кораб — каза Мезън — аз мога да извърша бракосъчетанието ви само според обредите на англиканската църква.

„Ето какво било!“ — помисли Пърсел като сдържа усмивката си. Мезън му приписваше собствения си формализъм.

— В англиканския венчален обред няма нищо, което да ме отблъсква — отвърна веднага той. — Несъгласията ми с англиканската църква са по други въпроси.

Мезън бе смаян като чу Пърсел да говори с такова хладнокръвие за „несъгласията“ си с църквата на негово величество. Изразявайки се така, Пърсел грешеше според него два пъти: проявяваше неверноподанически чувства към владетеля и лошия вкус да отдава някакво значение на религията.

— Вие не разбрахте забележката ми — каза рязко той. — Аз не смятам, че имам право да извърша бракосъчетание на един дисентър според обредите на англиканската църква.

„Излъгал съм се — помисли раздразнен Пърсел. — Не е формализъм. Просто шикалкави. Опитва се да се измъкне по някакъв начин.“

— Не съм казал, че съм дисентър — заяви сухо той. — Казах, че имам известни симпатии към дисентърите. Но официално принадлежа към англиканската църква. Ще го установите в книжата на кораба.

„Ако сега откажа — помисли Мезън, — значи да скъсаме.“ Той въздъхна, обърна се изведнъж към Пърсел и каза гръмко:

— Трябва да си призная, мистър Пърсел, че не мога да разбера вашето решение. Но най-после вашият личен живот засяга само вас. Не се смятам в правото си да отхвърля вашето искане.

„Завъртя руля в последния миг“ — помисли Пърсел.

Двамата стояха прави един срещу друг и стеснително мълчаха. И двамата знаеха, че са били на косъм до разрива. И двамата изпитваха облекчение, че не стигнаха дотам, а в същото време ги беше яд един на друг: единият, задето трябваше да се бори, за да получи правото си, другият — задето бе принуден да отстъпи.

— Изберете си двама свидетели от екипажа — каза със заповеднически тон Мезън — и утре по обед…

Той не довърши фразата си, като че му беше противно да го стори. Пърсел се поклони и отвърна малко вдървено:

— Благодаря, капитане.

И си отиде, без да дочака Мезън да му каже, че е свободен. Чувствуваше се оскърбен, раздразнен, неспокоен. Без сам да иска това, без да го желае и Мезън, просто защото бяха съвсем различни един от друг, отношенията им всеки ден се влошаваха.

На другия ден, в присъствието на моряците Джонс и Бейкър и пред целия екипаж, строен срещу стълбата, капитан Мезън, командир на „Блосом“, покръсти Ивоа, а след това я венча, според обреда на англиканската църква, за лейтенант Адам Бритън Пърсел.

Никой на „Блосом“ не последва примера на помощник-капитана.

На 10 юли, към седем часа сутринта, в съвсем ясно небе откъм юг се появи голям чер облак и се насочи право към „Блосом“. Всички моряци вдигнаха глави и го загледаха, толкова необичайна изглеждаше посоката му — защото вятърът духаше откъм север.

Облакът се приближаваше и удължаваше невероятно бързо, превърна се в триъгълник и Джонс извика радостно:

— Птици!

От всички страни се чуха радостни възклицания. Моряците, таитяните и жените дотичаха в един миг към носа.

— Уайт — извика Пърсел, — уведомете капитана!

И се обърна. Ивоа беше зад него.

— Адамо — каза задавено тя, — мислех, че никога няма да пристигнем.

Пърсел сложи ръка на рамото й и остана така, неподвижен, мълчалив, с вдигната глава, притиснал Ивоа до снагата си. Стигнали бяха до целта. На сушата, където живееха тези птици, щяха да живеят и те, заедно — до края на живота си.

— Морски ластовици! — извика Меани, като ги сочеше с ръка.

Таитяните започнаха да викат, обзети от внезапно оживление.

— Какво разправят, лейтенанте? — запита Бейкър.

— Че яйцата им са като кокошите.

— Не вярвам — каза Мак Лауд.

Морските ластовици кръжаха сега около „Блосом“, като затъмняваха слънцето с числеността си. Приличаха твърде много на дребни чайки, но имаха по-дълга човка и раздвоена опашка. Започнаха да се гмурват във водата отляво на кораба и моряците отидоха към левия фалшборд; вероятно за да се заслони в сянката му, стадо лъскави сарделки плуваше до самия корпус на „Блосом“. Ластовиците се нахвърлиха с хиляди върху тях, така че океанът се набразди от гмурванията им. Пърсел бе поразен от тази гледка: човек би казал, че вали дъжд от птици.

— Гледайте, лейтенанте — каза Бейкър, като посочи сарделите, — кой ли не ги яде, горките!

Великолепни тонове с гърбове на черни и сини ивици се извиваха в прозрачната вода и се нахвърляха невероятно лакомо върху сарделите. Но безмилостното изтребление не спираше дотук. Самите тонове бяха подгонени от акули, които пляскаха океанските води с огромните си опашки и захапваха тоновете, като тракаха с челюсти.

Моряците полека-лека стихнаха. Риболовът на морските ластовици отначало ги развличаше, но той се превърна постепенно в истинско клане. След като разкъсаха тоновете, акулите започнаха да се изяждат едни други и водата почервеня от кръвта им.

— Господи — извика старият Джонсън, — не ми се гледа! Тая рибя участ не е живот!

— Такъв е законът — обади се Мак Лауд, опрял о фалшборда мършавите си лакти, — големите да изяждат малките. Няма какво да хленчиш. Такъв е законът. Трябва само да си по-силният, нищо друго.

Мезън изскочи на палубата, малко зачервен, с далекоглед в ръка.

— Вижда ли се суша, мистър Пърсел? — запита с треперещ глас той.

— Не още, капитане.

Настъпи мълчание. Мезън изглеждаше разочарован като дете.

— Тези птици са отвратителни — каза сърдито той, като видя палубата покрита с курешките им.

— Разправят, че яйцата им се ядели — каза Пърсел.

Без да покани Пърсел да го последва, Мезън тръгна към носа. В същия миг сарделите се отделиха от кораба и ластовиците се втурнаха да ги гонят, като се отдалечиха от „Блосом“. Пърсел заповяда на моряците да измият палубата. Трябваше да повтори заповедта два пъти, за да го послушат.

Когато я изпълниха, и той отиде на предната палуба. Мезън бе долепил око до далекогледа. Не мръдваше нито на косъм, стоеше със зачервено лице и опънат врат. След малко свали далекогледа. Поизправи се, затвори и отвори няколко пъти дясното си око, после започна да разтърква клепача с крайчеца на пръстите си.

— Много дълго гледах. Окото ми се замъгли. Искате ли да погледнете, мистър Пърсел?

Пърсел долепи на свой ред око до далекогледа като смени дължината, за да го нагоди към своето зрение. Представял си бе острова по подобие на Таити: планинска суша, отделена от океана със защитен пояс от подводни скали, със спокойна лагуна и крайбрежна равнина. Действителността беше съвсем друга. Островът се възправяше на повече от хиляда стъпки над морето, като назъбена черна скала, в чието подножие се разбиваха огромните бели спирали на прибоя.

Пърсел подаде далекогледа на Мезън и каза, без да го погледне:

— Една не особено гостоприемна скала.

— Трябва да бъде негостоприемна — отвърна Мезън с такова добро настроение, каквото Пърсел не бе виждал досега у него.

Той насочи отново далекогледа към острова и продължи оживено:

— Да, мистър Пърсел, може да е странно, но бих бил много разочарован, ако островът не беше почти недостъпен, както го описва Джексън.

— И все пак ще трябва да излезем на него — каза Пърсел.

Мезън се изправи, свали ръката с далекогледа и се разсмя без видима причина. Пърсел си припомни, че го вижда за пръв път да се смее след смъртта на Джими.

— Ще слезем, мистър Пърсел! — каза весело той. — Ще слезем, дори ако трябва да се катерим с въжета по скалата!…

И добави:

— Надявам се, че тя е отвред така стръмна! Не можем да си позволим разкоша да приемаме гости! — продължи той с необичайна словоохотливост. — Те могат да се окажат гибелни за нас… а човек, дявол да го вземе, има само една глава и един врат! Не бихме могли да мечтаем за нещо по-хубаво, мистър Пърсел! Това е истинска естествена крепост! Можете да бъдете сигурни, че никой няма да дойде тук да си пъха носа в нашите работи. Не! Никакви натрапници! Ще си бъдем сами! Този остров е чудесно местенце! Ако имаме достатъчно пространство да си посадим индийски картофи и достатъчно вода, за да не страдаме от жажда, ще можем да се опълчим срещу цялата земя!…

Той се обърна, облегна кръста си на фалшборда, като разпери и сложи ръце на парапета, и загледа ластовиците, които продължаваха своя риболов на около двеста метра от кораба.

— Чудно е, нали — каза Пърсел, — да ги гледаш как се гмурват всички вкупом? Човек би казал, че вали дъжд от птици.

— Добре е, че ги има — отговори със задоволство Мезън. — Няма да ни липсват яйца за закуска.

Малко след два часа подир обед „Блосом“ стигна до един залив, широко открит за северозападния вятър. Въпреки това, Мезън реши да хвърли котва, защото бързаше да слезе на сушата. Спусна лодка, за да обиколи с нея владението си, и за най-голяма изненада на Пърсел сам пое командуването й. Не искаше да повери никому грижата да разузнае подробно отбраната на крепостта.

Върна се след три часа — и той, и моряците възхитени от виденото. Западният и южният бряг на острова бяха само от стръмни скали, пречупени върхове, исполински струпвания на канари. Все пак на изток бяха открили едно заливче с плаж от ситен пясък. Но този плаж беше защитен с пояс от подводни скали, а пък откъм сушата над него бе надвиснала канара. Заключението беше несъмнено: макар и да беше съвсем незадоволително, единственото място за пускане котва беше избраното от „Блосом“. А единственото място за слизане на сушата беше безспорно плажът, който се намираше на около четиристотин метра от кораба, ако поне една от големите лодки успееше да стигне до там, без да бъде преобърната от прибоя.

Наскоро след завръщането на Мезън бяха принудени да закрепят „Блосом“ на две котви, толкова силно северозападният вятър го тласкаше към сушата. Пърсел отиде при Мезън на мостика и се вслуша продължително и мълчаливо в страхотния прибой, който не позволяваше приближаване до брега. Глухият му тътен, изпълващ сякаш целия простор, спираше внезапно, когато оттеглящата се вълна пресрещаше връхлитащата. Двете вълни излитаха тогава в чудовищна спирала, която се стоварваше като мълния върху пясъка.

От време на време някоя пещера в огромните канари, затварящи отдясно плажа, навярно се изпълваше и изпразваше под напора на по-голяма вълна, защото се чуваше рязък гърмеж на освободен въздух и продължителното свистене на водата, която опразва пещерата. Този трясък и следващото бълбукане оставяха у Пърсел по-зловещо впечатление от самия тътен на прибоя.

— Питам се — подхвана след известно време Мезън — дали е обитаван.

— Ако е обитаван — отговори Пърсел, — има вероятност туземците да се държат враждебно.

— Да — забеляза загрижено Мезън, — и аз мисля така. Иначе отдавна щяха да ни заобиколят с пирогите си.

Пърсел погледна гъстата растителност по върха на скалата и каза:

— Десетки очи може би ни дебнат зад тия шумаци.

— Да — отвърна Мезън. — Неприятно би било да започнем настаняването си с война.

Пърсел го погледна смаян. Мезън възнамеряваше значи да заеме острова въпреки волята на жителите му, дори с бой!

— Би било нечовечно, капитане! — извика смело той. — Не можем да избием нещастните хора, за да им вземем острова!

Мезън го изгледа в продължение на цяла секунда, после се изчерви до шията, премига няколко пъти, наведе чело напред и Пърсел помисли, че ще избухне. Но за голяма негова изненада Мезън се въздържа и отново угнетително замълча. После заговори съвършено спокойно, като че Пърсел не бе изказвал никакво възражение.

— Мистър Пърсел, ще поемете командуването на лодката и ще се опитате да слезете на брега.

— Да, капитане.

— Вземете шестима души, толкова пушки и въжета. Ако успеете да минете през прибоя, ще изтеглите лодката на сухо и ще се покатерите по канарата. Задачата ви е да разузнаете дали островът е обитаван. Ако ви нападнат, върнете се в първоначалната си база и се приберете в лодката. Втора лодка ще стои на двеста метра от плажа, за да ви защити с пушечен залп, ако ви преследват. Ако не ви нападнат, разгледайте доколкото ви е възможно острова до довечера и се върнете да ми докладвате.

— Да, капитане.

Пърсел помълча, после каза:

— Ако разрешите, капитане?

Мезън го изгледа студено:

— Да, мистър Пърсел?

Пърсел го погледна право в очите. Този път бе решил да не позволи на Мезън да удави възраженията му в обичайното си замълчаване.

— Моля бога островът да е необитаван — заяви твърдо той. — Но ако не е, не разчитайте, че ще стрелям срещу туземците, дори ако ме нападнат.

Мезън се изчерви от яд, започна да премигва, наведе глава и изкрещя невероятно сърдито:

— По дяволите съвестта ви, мистър Пърсел!

— Капитане!

Мезън го изгледа с пламнал поглед:

— Казах: по дяволите съвестта ви, мистър Пърсел!

Пърсел помълча, после каза сериозно:

— Мисля, че не би трябвало да говорите така.

Последва мълчание. Мезън правеше такова отчаяно усилие да възвърне хладнокръвието си, че ръцете му трепереха. Забеляза, че Пърсел ги гледа и ги скръсти на гърба си.

— Извинете, мистър Пърсел — каза най-после той, като отвърна леко глава.

— За нищо, капитане. Всекиму се случва да излезе понякога от релсите.

Тази размяна на любезности доведе до отслабване на напрежението, но това успокоение беше само повърхностно.

— Както и да е, безполезно е да се караме, защото не знаем още дали островът е обитаван.

Пърсел почувствува, че започва да се дразни. Цялото поведение на Мезън беше само отбягване и отказ — или замълчаваше, или се прикриваше зад яда си, или отлагаше за по-късно решението.

— Извинете — възрази твърдо Пърсел, — ние трябва да определим поведението си към туземците още преди да слезем на сушата. Лично аз държа да повторя, че няма да стрелям срещу тях, дори ако ме нападнат.

Последва мълчание. След това Мезън каза:

— В такъв случай ще се изложите на твърде голяма опасност, мистър Пърсел, а пък аз не смятам, че имам право да ви искам такова нещо. Ще командувам сам лодката, с която ще слезем на брега. Вие ще останете на борда.

Пърсел разбра какво значи това: още при първото хвърлено копие Мезън ще даде залп с всичките си пушки.

— Струва ми се — каза той със стиснато гърло, — че е по-добре да оставите на мене командуването на лодката.

Мезън се изправи.

— Мистър Пърсел, признавам ви правото да не се отбранявате, ако ви нападнат, но не и това да ми казвате как трябва да постъпя.

След тия думи нямаше какво повече да се каже. Пърсел се завъртя кръгом. Пламтеше от възмущение и беше така несигурен дали ще може да запази самообладание, че не добави нито дума.

Прибра се в кабината си и се хвърли на койката, с пламнала глава. Не успяваше да овладее треперенето на нозете си. Затвори очи и пое дълбоко дъх, за да се успокои. „Блосом“ се издигаше полека, когато някоя вълна, тласната от северозападния вятър, минаваше под него, а през четвъртитото прозорче нахлуваха лъчите на прекрасен, златист следобед. „И въпреки това — помисли Пърсел, — хора ще се избиват помежду си.“

След малко усети на челото си хладна ръка и отвори очи. Седнала на ръба на койката, Ивоа го гледаше мълчаливо.

— Болен ли си, Адамо? — запита тя с плътния си, звучен глас.

— Не, Ивоа. Просто съм ядосан.

Тя се усмихна, белите й зъби светнаха, а великолепните сини очи озариха лицето й. И каза закачливо:

— Пеританите се карат. Пеританите си създават главоболия. Пеританите не са никога доволни.

Пърсел се облегна на лакът и се усмихна.

— Пеританите мислят за бъдещето. Затова никога не са доволни.

Ивоа разтърси прекрасните си рамене.

— Когато нещастието ще дойде, то си идва и така. Защо да мислим отрано за него?

— Пеританите мислят, че човек трябва да се бори против него.

Ивоа вдигна мургавата си ръка и сложи леките си пръсти върху устните на Пърсел.

— Пеританите са много горди. А понякога са просто луди. Главатарят на голямата пирога е съвсем луд.

Пърсел седна на койката и я изгледа смаян. Невъзможно беше Ивоа да е подслушвала разговора му с Мезън: разговаряли бяха на английски.

— Защо приказваш така?

Тя поруменя, сведе ресници и скри глава до рамото на Пърсел. Нарушила бе таитянските правила за приличие и се срамуваше от лошото си държане.

— Защо приказваш така? — повтори Пърсел.

Напразно. Тя бе казала повече, отколкото трябва. Нямаше да каже вече нищо.

— Да отидем на палубата — каза заинтригуван Пърсел.

Когато излезе от полумрака на стълбите, дневната светлина го заслепи. Той премига. На палубата владееше необичайна тишина. Таитяните и екипажът се бяха събрали край предната мачта, около една групичка, сред която се подаваха високите фигури на Меани и Тетаити. Пърсел тръгна към тях, срещу слънцето, като се опитваше да види какво правят тези хора и защо пазят такова мълчание. Стигна до групичката. Жените и моряците се отдръпнаха да му направят път. Той се спря зяпнал, сякаш се закова на място. Шестимата таитяни бяха строени в редица. Всеки с пушка в ръка. Мезън им обясняваше как се стреля.

— Меани — извика Пърсел, — пушките са табу!

Меани обърна към него учуденото си лице.

— Табу са в Таити — каза с широка усмивка той, — не и на голямата пирога.

Изглеждаше изненадан, че Пърсел не разбира толкова очевидно нещо. Табуто не важеше навред. Беше свързано само с определено място.

— Мистър Пърсел! — извика Мезън, разбрал думата табу.

Гласът му беше сух, сиво-сините очи святкаха гневно. Но той не довърши фразата си. Меани се бе обърнал любопитно към него. Намесата на помощник-капитана не оказа никакво въздействие. Мезън му обърна гръб и се съсредоточи в заниманието си.

Пърсел не бе го виждал никога така търпелив към „черните“. Отиваше ту при един, ту при друг, показваше на всекиго как се пълни пушката, как се поставя на рамо, как се стреля. По десет пъти повтаряше едно и също движение, а таитяните го повтаряха след него с такова усърдие, че се бяха изпотили. Пърсел забеляза, че се държаха почти съвсем правилно при стрелбата.

— Капитане — каза Пърсел, като правеше усилие да потисне треперенето на гласа си, — дано не съжалявате никога, за това, което вършите сега!

Мезън не отговори. Беше много доволен от напредъка на своите новобранци. По негова заповед един моряк постави на сандък малко буренце от ром, не по-голямо от човешка глава и не добре закрепено, така че да се събори щом го докосне куршум. Разстоянието беше наистина малко, а мишената доста голяма, но Мезън възнамеряваше да насърчи учениците си.

Напълниха пушките с куршуми и таитяните започнаха да стрелят. В плътната група жени и моряци, застанали зад таитяните, настъпи раздвижване, за да могат по-добре да гледат зрелището. Пърсел почти се строполи върху Джонс, който му подаде ръка, за да го подкрепи. Забеляза, че Джонс беше с пушка. Огледа се. Всички моряци бяха въоръжени.

— Откъде са тия пушки, Джонс? — запита полугласно той. — Не предполагах, че имаме повече от пет-шест на борда.

— Намериха цял куп в кабината на Бърт, лейтенанте. Съвсем нови пушки. Предполагат, че е смятал да ги размени срещу бисери.

Гърмежите следваха на доста дълги промеждутъци. Мезън стоеше до стрелящия и преди да му позволи да стреля, поправяше търпеливо стойката му, държането на пушката, променяше положението на лявата ръка върху оръжието.

— Известни ли ви са намеренията на капитана, Джонс? — запита полугласно Пърсел.

— Да, лейтенанте. Държа ни кратко слово, преди да раздаде пушките. — Той помълча и добави тихо: — Не одобрявам тая работа. Защо ще правим пакост на ония хора, ако не ни искат?

Пърсел го погледна. Очите на Джонс бяха сякаш от порцелан, напомняха очите на Джими. И му каза със същия тон:

— Какво мислят другарите ти?

— С изключение на Бейкър и може би на Джонсън, всички са за.

Той се изчерви, заклати се на един крак, подвоуми се и прошепна стеснително:

— Мислят, че ще бъде лесно.

— Искаш да кажеш, че са за, защото мислят, че ще бъде лесно?

— Да, лейтенанте.

И добави:

— Мислят, че ще повалим всички с пушките си.

— А ти как мислиш?

Джонс наведе очи и каза, като поклати глава:

— И да бъде лесно, не го одобрявам.

Чу се внезапен вик. Един таитянин бе съборил буренцето. Беше Меоро. Поздравен с викове от другарите си, той изпъчи широките си гърди и размаха победоносно пушка. Пърсел бе поразен от държането на таитяните. Изглеждаха загубили кротостта и любезността си. Говореха високо, ръкомахаха, подхвърляха си звучни предизвикателства, боричкаха се около Мезън, за да стрелят, преди да им е дошъл редът, и почти не слушаха вече съветите му.

Жените стояха мълчаливи. Надвишавайки ги с цяла глава, Омаата наблюдаваше неподвижно стрелбата с големите си тъмни очи. Ни един мускул не трепваше по лицето й.

Гърмежите следваха с по-бързо темпо и при всяко събаряне на буренцето опиянените, лъснали от пот таитяни надаваха победоносни викове и размахваха оръжието си. Във въздуха се носеше остра миризма на барут, а възбуждението беше такова, че Мезън не успяваше да запази поне привидна дисциплина при стрелбата. Имал бе неблагоразумието да раздаде по десетина патрона на всеки таитянин и те стреляха сега едновременно, без да държат сметка за заповедите, които той им крещеше. Мезън изглеждаше изпаднал в затруднение. Погледна веднъж-дваж към Пърсел, но не се реши да го повика на помощ. Стрелбата продължаваше в пълно безредие. Таитяните ревяха и тропаха с нозе като луди, във въздуха витаеше такова опасно и пакостно възбуждение, че Пърсел зърна безпокойство и в лицата на моряците. За разлика от таитяните, те стояха неподвижни и безгласни, а тъмните лица на жените бяха посивели от тревога.

Настъпи внезапно напрежение. Кори отстрани грубо с опакото на ръката си Мезън, който се опитваше да му попречи да стреля, преди да му е дошъл редът. Буренцето се търкулна. Меоро си присвои заслугата, като размахваше пушка. Но Кори бе дал изстрел едновременно с него, а твърдеше, че е стрелял преди него. Меоро се навъси и тъй като Кори пристъпи заплашително, той се прицели в него. Жените изреваха, Меоро свали пушката, която не беше напълнена, но Кори, разпенен от ярост, сграбчи пушката на Тими и стреля от упор. Меани успя да наведе навреме цевта и куршумът проби марсела на предната мачта.

След това на палубата настъпи дълбока тишина. Омаата излезе от редиците на жените с бързина, която никой не очакваше от такова туловище, втурна се към таитяните и застана пред тях, като мяташе мълнии с тъмните си очи.

— Стига! — викна тя с дълбокия си глас. — Няма да стреляте вече! Аз, Омаата, ви заповядвам!

Те я загледаха, смаяни, че една жена може да им говори с такъв език.

— Трябва да се засрамите! — продължи разпалено тя. — Аз, жената, се срамувам от лошото ви държане! Ревете! Не слушате домакина си! Щяхте да го съборите! Ох, срам ме е! Срам ме е! Лицето ми пламва като ви гледам да се държите толкова лошо. Пушките ви подлудиха…

Един след друг таитяните опряха прикладите на земята. Наведоха глави, посивели от яд и от срам, разярени, че ги поучава жена, без да смеят все пак да й възразят, защото разбираха, че е права.

— Да — продължи Омаата, — аз, жената, ще ви засрамя. Държахте се по-лошо от свини! Каква полза да стреляте по едно празно буренце? А пък заради него Кори щеше да убие Меоро!

Едър, набит, с ръце на горила, Кори посочи с ръка Меоро и каза като дете:

— Той започна!

— Мълчи! — извика Омаата.

После пристъпи, улови го за ръка и го заведе при Меоро. Той се отдръпна, но Омаата го сграбчи за китката и сложи насила ръката му в ръката на Кори.

Двамата таитяни се погледнаха за миг, после Кори обгърна с дясната си ръка врата на Меоро, привлече го към себе си и затърка бузата му о своята. Представи си напълно ясно ужаса на това, което щеше да стори. Дебелите му устни се разтеглиха в квадрат, като уста на трагична маска, по лицето му потекоха сълзи и дълбоки, сподавени ридания разтърсиха великанските му гърди. Без малко не уби Меоро! Беше неутешим. Сложил ръка на врата на жертвата си, той се стараеше напразно да заговори, вперил с отчаяно изражение черните си очи в лицето на Меоро.

Тогава таитяните го наобиколиха. Почнаха да го потупват по гърба, да пощипват дебелите меса на ръката му, да го утешават кротко, като жени. Горкият Кори, ядосал се бе! Да, ядосал се бе! Но не бе последвало нищо лошо! Горкият Кори! Всички знаеха колко е кротък, любезен, услужлив! Всички го обичаха! Всички го обичаха!…

— Мистър Пърсел — каза Мезън като побърза да прекъсне тези излияния, — кажете на черните да върнат патроните.

Пърсел преведе и Меани веднага тръгна от човек на човек да прибира патроните. После ги предаде на Мезън като едновременно с това произнесе едно изискано и достойно слово. Движенията му, макар и не така свободни, напомняха тия на Оту.

— Какво казва, мистър Пърсел? — запита Мезън.

— Поднася ви извиненията си за лошото държане на таитяните и ви уверява, че за в бъдеще ще се отнасят към вас със синовно уважение.

— Добре — каза Мезън. — Радвам се, че ги държим отново здраво в ръцете си.

И тръгна да си върви.

— Благодарете му — подхвърли през рамо той.

— Сърдит ли е? — запита намръщено Меани. — Защо си тръгна, без да отговори?

Според таитянския етикет Мезън трябваше да отговори на словото му с еднакво дълга реч.

— Аз ще отговоря — каза Пърсел.

И стъкми набързо някакво слово, в което укорът беше така забулен, че можеше да мине и за похвала. Но не заблуди таитяните. През цялото време докато им говореше, те стояха с наведени глави.

Пърсел не успя да довърши словото си: Мезън го повика. Застанал беше на мостика, втренчил поглед в прибоя.

— Какво им разправяте? — запита недоверчиво той.

— Казвам им „благодаря“ за покорството им.

— Толкова дълга ли е на таитянски думата „благодаря“?

— Да, заедно с цветята и тръните.

— Защо е цялото това дрънкане? — запита Мезън като наведе напред четвъртитото си чело.

— Такъв е обичаят. Да не им се държи слово след извиненията на Меани, би означавало разрив с тях.

— Разбирам — съгласи се Мезън, без все пак да изглежда напълно убеден.

И продължи:

— Промених намеренията си, мистър Пърсел.

Пърсел го погледна, но не каза нищо.

— Ще сваля не една, а две лодки; трета ще патрулира за прикритие. С черните ще имам още шестима стрелци — обясни той, доволен като генерал, който вижда, че към войските му се присъединява още една дивизия. — Белите — продължи той — са девет души… тоест осем, като не броя вас, мистър Пърсел… така че общо имам четиринадесет пушки. Мога следователно да въоръжа и трите лодки. Всяка от лодките за дебаркиране ще има по пет, а тази за прикритие — четири пушки. Черните ще бъдат по двама в лодка, така че белите ще бъдат мнозинство. — И добави равнодушно, без да поглежда Пърсел: — Вие ще останете на борда… с жените.

Хубавото, русо и строго лице на Пърсел не трепна, а съсредоточеният му поглед остана втренчен в Мезън.

— Във всеки случай — добави Мезън като извърна глава, — котвите не са сигурни и на борда трябва да остане човек, способен да ръководи евентуално маневриране.

Разбра, че с това сякаш се извинява, ядоса се и продължи сухо:

— Наредете да спуснат лодките, мистър Пърсел.

След това се отдалечи, слезе в кабината си и изпи една след друга две чашки ром. Проклет философ! Като че ли е удоволствие да се биеш с чернокожи! Дори ако островът е обитаван, не могат да продължат плаването си бог знае за къде, без храна, с екипаж, който се зъби, и с чернокожи, които ще се натъркалят още при първата буря…

Когато видя във водата трите лодки, натоварени с хора и пушки, Пърсел изпита странното чувство, че гледа нещо недействително. Моряците и таитяните изпитваха може би същото чувство, защото всички разговори се прекратиха и настъпи пълно мълчание. Слънцето беше вече доста ниско, затова Мезън бе казал да не вземат никаква храна. Щяха да вечерят на острова с плодове, каквито намерят.

Трите лодки бяха наредени в полукръг откъм десния борд на „Блосом“, едната завързана за стълбата до изхода, в очакване на Мезън. Той слезе тежко, застана при кърмата, долепи далекогледа до окото си, подви коляно върху седалката на рулевия и започна да разучава плажа.

Хората гледаха отдолу тримачтовия кораб и жените, наведени мълчаливо през фалшборда. Вдясно от Пърсел, с цяла глава по-висока от него, стоеше Омаата, мрачна, съсредоточена, по-неподвижна от статуя.

— Мистър Пърсел — извика отдолу пискливият глас на Смъдж, — не скучайте много с жените!

Безочливият намек беше толкова явен, че моряците се поколебаха какво да сторят, но Мезън се обърна, усмихна се и всички се разсмяха. Пърсел остана невъзмутим. Огорчен беше, че Мезън насърчи другите да му се присмеят.

Омаата наклони към него огромната си глава и го погледна с големите си черни очи.

— Какво каза, Адамо?

— Препоръча ми да не скучая с жените.

Като знаеше колко много таитянките обичат такива шеги, Пърсел очакваше, че ще се разсмеят. Но жените мълчаха, втренчили поглед в лодките, със студено и укорно изражение.

— Адамо!

— Омаата!

— Кажи му, че ако има бой, ще го убият.

Пърсел поклати глава.

— Не мога да му кажа такова нещо.

Омаата се изправи в целия си ръст, изпъчи голата си гръд и се улови с две ръце за фалшборда.

— Аз ще му го кажа! — извика тя с дълбокия си глас и се удари по гърдите с опакото на дясната си ръка. — Аз, Омаата! Кажи му от мое име — добави тя и посочи с показалеца си Смъдж, като наклони същевременно към водата огромната си снага, — кажи му на тоя дребен плъх, че ще го убият! Кажи му, Адамо!

Тя се навеждаше през борда на „Блосом“ с протегната ръка, блеснали очи и разширени от гняв ноздри. Мъжете от лодките я гледаха, вдигнали глави към нея, учудени от крясъците и показалеца, насочен като сабя към Смъдж.

— Кажи му, Адамо!

Пърсел погледна Смъдж и му каза равнодушно:

— Омаата настоява да ти кажа, че ако има бой, ще те убият!

Настъпи неловко мълчание. Никой не бе помислил очевидно, че експедицията би могла да свърши с жертва от английска страна.

Джонс, който беше с Мезън в първата лодка, извика изведнъж оживено:

— Смъдж ли да убият? Невъзможно! Той избра помощната лодка!

Това беше вярно. Моряците погледнаха Смъдж и се разсмяха гръмко. Пърсел дори не се усмихна.

Мезън даде заповед за тръгване. Неговата лодка трябваше да се опита първа да мине през прибоя. Ако сполучи, щяха да я изтеглят на сушата и втората лодка щеше да мине по същия начин. Помощната лодка щеше да се задоволи да обикаля на двеста метра от плажа и да се постарае да свали хората си, само ако неприятелят се опита да тури ръка на лодките, за да попречи на слезлите да се оттеглят.

Пърсел следеше цялата операция, долепил око до далекогледа на Бърт. Прибоят бе преплаван безпрепятствено и моряците не си послужиха нито за миг с въжета и куки при катеренето по скалите.

След двадесетина минути малката дружинка изчезна в шумака по върха на скалата и Пърсел се поуспокои. Ако имаше кой да ги нападне, това щеше да стане докато хората се катереха по скалите. На защитниците би било лесно да ги бият с камъни отгоре, скрити в храстите.

Пърсел почака доста дълго, но безпокойството му постоянно намаляваше.

Към пладне се чу единичен изстрел, след десетина минути още един и нищо повече. Навярно моряците ловуваха.

Славната армада се върна на мръкване, без да е водила някакъв бой. Беше още топло и хората изглеждаха уморени. Мезън се качи пръв на борда.

— Можете да се успокоите, мистър Пърсел — каза уверено той. — Островът не е обитаван; няма да има бой.

Пърсел погледна Мезън. Невъзможно беше да разбере по изражението му дали съжалява, или изпитва облекчение.

[1] Кубрик — помещение за екипажа в параход или кораб. ↑

[2] Дисентър — който не признава тридесет и деветте правила на англиканската църква. ↑

Четвърта глава

На другия ден, в седем часа сутринта, Мезън се възползува от покоя на морето и се опита да изкара „Блосом“ на плажа. Така корабът щеше да бъде под ръка на екипажа, за да могат да свалят от него всички полезни вещи, които щяха да бъдат много ценни на острова. Изтеглянето на плажа не беше много лека операция; имаше опасност „Блосом“, много по-мъчноподвижен от лодка, да застане напреко на вълните. Но всичко мина добре. И тъй като щастието не идва никога само̀, случи се да бъдат и в последния ден на прилива: можеха да се надяват следователно, че в следващите дни „Блосом“ ще остане на сухо и дори при прилив кърмата му ще бъде извън обсега на прибоя.

Начинанието бе подпомогнато и от друга случайност: на мястото, дето заседна корабът, се издигаше закръглена скала, четиридесетина стъпки дълга и десетина висока. За малко не се блъснаха в нея на идване и десният борд я избегна само с три стъпки преди килът да нагази в пясъка. Мезън видя веднага как може да използува тази скала. Той даде заповед да се прикрепи корабът за нея с куки, така че като започне отливът, корпусът да се опре на скалата; по този начин палубата се наклони съвсем умерено. Щом настъпи отливът, така добре подсилиха това съоръжение с дебели греди и от двете страни, щото корабът оставяше утешителното впечатление, че е на сух док.

В това засядане имаше и сръчност, и щастлива случайност. Вятърът духаше откъм кърмата и екипажът, умело подпомаган от таитяните, се труди с необичайно усърдие да закрепи гредите от осем часа сутринта до осем часа вечерта. Моряците, които не ги почитаха много след първата буря, към края на този ден ги поглеждаха вече по-дружелюбно.

На другия ден най-ранобудните забелязаха, че носът на кораба се намира под един надвиснал връх. Това подсети Мак Лауд да настани там рудан, за да могат по-леко да изкарват на скалата всички предмети, които ще извадят от „Блосом“. Без да пита някого, той мобилизира част от екипажа и взе от кораба всички материали, необходими за изпълнението на плана.

Когато се яви в осем часа на палубата, последван от Пърсел, Мезън забеляза смаян над главата си начинанието, в което се бяха впрегнали моряците. Мак Лауд ръководеше работата, трудеше се повече от всички и с оживено от творчески плам бледо лице ругаеше непрестанно несръчната работна ръка. Мезън почервеня от гняв. Всичко това бе станало помимо него. Властта му беше явно пренебрегната.

— Мистър Пърсел — викна той с треперещ глас, — давали ли сте заповед…

— Не, разбира се, капитане…

Мезън тръгна с големи крачки към носа, следван с мъка от Пърсел. После вдигна глава към Мак Лауд, който работеше на десетина метра над него, и запита сухо:

— Какво правиш там, Мак Лауд?

— Рудан — отвърна Мак Лауд, без да прекъсва работата си.

— Кой ти е заповядал?

Мак Лауд, който се бе навел над работата си, изправи нехайно дългото си кокалесто тяло, хвърли поглед към другарите си, разтърси рамене, наклони острото си лице и каза бавно с дрезгавия си глас:

— Капитане, вие ми трябвате, за да насочвате кораба, но не ми трябвате за нагласяване на един рудан. Това е мой занаят.

Пърсел сви очи и загледа ту Мезън, ту Мак Лауд. Нахален беше Мак Лауд, но отговаряше уклончиво и не влизаше в открита борба.

— Не става дума за занаята ти — каза сухо Мезън. — Не съм ти давал заповед да правиш рудан.

— Е-е — отвърна Мак Лауд като хвърли отново поглед към другарите си и възприе изведнъж простодушно изражение, — не е ли полезна работа, тоя рудан?

Пак извърташе. Мезън премига няколко пъти и жилите на врата му се надуха. Но успя да се овладее.

— Повтарям ти — каза доста спокойно той, — че не става дума за това. Искам да разбереш, Мак Лауд, че трябва да има ред, че на кораба заповядвам аз.

— Добре, капитане — каза Мак Лауд.

И добави полугласно, но така, че да бъде чут от Мезън:

— Тук не съм на кораба. На сушата съм.

Моряците, които го заобикаляха, се подсмиваха. На място казано. Така мислеха всички, дори тези, които обичаха стария. На кораба се подчиняваха. Но на сушата не бяха вече моряци.

— Да разваля ли каквото сме направили? — запита Мак Лауд с престорено покорство. А в същото време оглеждаше поред другарите си, сякаш искаше предварително да им покаже колко глупави са властниците.

Мезън подуши клопката. Поколеба се. Ако кажеше: „Развалете рудана“, щеше да настрои против себе си екипажа, защото тогава вещите трябваше да се пренасят на гръб от „Блосом“ до върха на скалата. Ако кажеше пък: „Добре. Продължавайте“, щеше да изглежда, че е отстъпил.

— Мистър Пърсел ще провери какво сте направили — каза най-после той — и ще ви даде наставления.

И той извърташе. Но по този начин не намали престижа си пред моряците. Напротив. Старият бе изклинчил отлично. Не взе отношение, а предаде руля на лейтенанта.

— Добре, капитане — отговори вяло Мак Лауд, като вдигна само един пръст до челото си.

После наведе дългия си остър нос към рудана и каза полугласно:

— Пърсел разбира от строеж горе-долу колкото аз от библията.

Смъдж се засмя. Мезън и Пърсел си тръгнаха. Моряците се спогледаха радостно и загледаха как двамата офицери се отдалечават по палубата на „Блосом“. Гледани от върха на скалата, те изглеждаха дребни, незначителни.

— Не бива старият да си въобразява, че ще бъде цар на острова — каза Мак Лауд.

— Нито Пърсел — изсъска Смъдж. — Знам аз де ще туря библията му. Както и него.

Замълчаха. Смъдж бе намразил Пърсел още от Таити, но никой не знаеше защо.

— Нищо не ти е направил — каза дребничкият Джонс, като втренчи в Смъдж светлите си очи. — Защо си все против него?

Смъдж източи напред големия си нос, стисна устни и замълча. Джонсън се изкашля и каза с дрезгавия си глас:

— Пет пари не давам за библията. Ама всякога ще помня как Пърсел поиска от Бърт позволение да прочете молитва на младото. Застана бял-румен пред Бърт. Приличаше на госпожичка, ама не беше госпожичка, ей-богу! Здраво трябваше да му държат краката, за да се опре на Бърт!

— Няма по-мазен блюдолизец от тоя стар глупак — каза Мак Лауд като плюна презрително. — Покажи му някой офицер и той веднага ще падне на колене пред него.

Старият Джонсън отвори уста да възрази, но Мак Лауд му хвърли такъв страшен поглед, че той предпочете да мълчи. Откакто видяха как заби хладнокръвно ножа си в гърдите на Саймън, моряците се бояха от Мак Лауд, а той използуваше страха им.

Без да иска и да знае за присъствието на Пърсел, Мезън се разхождаше мрачно по мостика. Моряците бяха на сушата; авторитетът му се рушеше всекидневно; „Блосом“ беше на пясъка и не след много щяха да го демонтират, да го разглобят, да го разрушат, за да си направят колиби. Тридесет и пет години морско плаване приключваха днес.

— Капитане — каза Пърсел, — щом ме изпращате на сушата, ще се възползувам, ако разрешите, да разгледам острова.

— В такъв случай — отвърна Мезън — вземете двама-трима души и ги въоръжете. Не мога да се освободя от страха, че островът е може би обитаван, но жителите му се крият.

Пърсел го погледна, а Мезън продължи със спокоен и равен глас, сякаш искаше да докаже на лейтенанта, че случката с Мак Лауд не го е засегнала.

— В същност това е твърде малко вероятно. Не намерихме никакви следи от огън, никакви пътечки или обработвана земя. Но ще видите: островът е заграден с пояс от храсти. Тези храсти са почти непроходими и могат да бъдат идеални скривалища за партизанска война. Представете си малки палмови дървета. С хиляди, притиснати едни до други. На места трябва да отстранявате стъблата им, за да можете да минете, на други места исполински папрати, като в Таити. Със стъбла като бе…

Щеше да каже „като бедрото ми“, но замълча. Думата „бедро“ му се стори неприлична.

— … с огромни стъбла, мистър Пърсел! И с невероятно големи листа! По-големи от ония в Таити! Правите три крачки и изчезвате…

— И все пак — каза Пърсел, — щом не сте намерили следи от огън…

— Не минах из планината в южната част на острова. Само я заобиколих. Не е много привлекателна: безредно натрупани скали. Почти недопустимо е, че там биха могли да живеят хора. И все пак е възможно. От там извира единствената река на острова. Там е следователно водният център…

Той не довърши фразата си и каза изведнъж сухо, официално, сякаш си припомни, че разговаря с подчинен:

— Върнете се до обед.

— Толкова бързо? — запита учудено Пърсел. — Има ли причини?…

— Ще ви чакам на обед, мистър Пърсел — повтори сухо Мезън.

— Добре, капитане — отговори Пърсел и извърна поглед.

Почувствува се неловко. Бедният Мезън се държеше детински. Постъпката на Мак Лауд още му тежеше и той искаше да докаже с някаква дреболия, че е все пак началство. „Като че аз разклатих властта му“ — помисли Пърсел докато се обръщаше кръгом.

Мезън го върна.

— Вземете този план — каза по-меко той. — Вчера го нарисувах. Ще ви бъде от полза.

Пърсел слезе на палубата и избра за другари Бейкър, Хънт и Меани. Като видя „Джоно“ редом с лейтенанта, Омаата пристъпи величествено и помоли Пърсел да вземе и нея. Той се съгласи. Тогава и Ивоа, без да продума, го загледа умолително с прекрасните си сини очи. Той кимна. След нея още две таитянки, Итя и Авапуи, пристъпиха напред; щяха да ги последват и други, ако Мезън не бе извикал от мостика да не взема ни един човек повече, защото разтоварването на кораба изисквало много ръце.

Потребни им бяха цели двадесет минути уморителна гимнастика под знойно слънце, за да стигнат до върха на канарата, а през цялото време на катеренето морските ластовици, които населяваха с хиляди скалите, кръжаха непрестанно около малката дружинка и крякаха оглушително. Пърсел очакваше, че щом стигнат до върха на канарата, ще се озоват сред палмите, описани от Мезън, но тъкмо над плажа, в пояса от храсти, се откриваше двадесетина метра дълга полянка, отдето се виждаха великолепни дървета и редки шубраци.

Пърсел не навлезе веднага в нея, а заобиколи скалите, за да стигне до надвисналата канара, върху която Мак Лауд бе настанил рудана. Другите вървяха подир него. Когато наближи, всички моряци замълчаха и се скупчиха около недостроения рудан, като че тази машина беше за тях символ на свободата им. Колкото се отнася до Мак Лауд, той не вдигна нито за миг от работата си своето ъгловато лице, но Пърсел усещаше по напрежението на мършавото му тяло, че очаква само удобен случай да удвои нахалството си. „Неприятен е — помисли си той, — но не го обвинявам. Защо офицерите на «Блосом» ще заповядват и на острова?“

Пърсел пристъпваше бавно към рудана и колкото повече наближаваше, толкова повече усещаше, че моряците настръхват. В този миг той беше за тях помощник-капитан на „Блосом“, изпратен от капитана да реши дали ще трябва да се довърши нагласяването на рудана. Почувствува изведнъж, че го обзема ярост срещу Мезън. Натоварил го бе с невъзможна задача. Ако я изпълни както трябва, ще стане омразен на моряците. Ако не я изпълни, пак ще го подозират. Най-добре ще е, без съмнение, да остане само една минутка и да не продума. Но в същия миг помисли: „По дяволите благоразумието.“ Пристъпи още една крачка. Няма що. Ще ги нападне фронтално.

Не успя. Мак Лауд го изпревари. За обща почуда, той не се залови с него, а с Бейкър, до когото в това време се бе облегнала Авапуи. Мак Лауд го изгледа с ненавист, без да хвърли дори поглед към Авапуи, и каза провлечено:

— Едни се разхождат, други работят.

— Не си ме повикал — подхвърли Бейкър като го изгледа по същия начин и сложи ръка на рамото на Авапуи.

Разговорът спря до тук и Пърсел каза отривисто:

— Моряци, вие очаквате да чуете мнението ми. Е добре, ще ви го кажа. Добре сте намислили за рудана и аз се уповавам на Мак Лауд. Но не е необходимо, може би, да се държите нахално към мистър Мезън. Щом ще живеем заедно на този остров, да живеем мирно и тихо.

Мак Лауд вдигна полека острото си лице и плюна в нозете си, а Пърсел помисли: „То се знае! Няма да ми се размине!“

— Щом намирате, че добре сме намислили за рудана — започна Мак Лауд с бавния си дрезгав говор, — никой не ви пречи да ни помогнете. Та, най-после, нали работя за всички тук? Според мене всички трябва да се присъединят към нас.

Постъпката му беше ловка и хората като че потръпнаха от удоволствие. Мак Лауд бе пробудил в съзнанието им една приятна представа: офицер да работи под заповедите на прост моряк…

„А най-лошото е — помисли Пърсел, — че има право. Отвратителен е, но има право.“ И каза сухо:

— Както вече каза сам, аз не разбирам от строеж, за да мога да ви бъда от полза.

Но не поиска да приключи разговора така рязко, затова добави по-примирително:

— Ако имате обаче нужда от мене да превеждам нарежданията ви на таитяните, с готовност ще ви помогна.

Това беше подкана за помирение, но Мак Лауд не й обърна внимание.

— Нямам нужда от преводчик — каза той така самонадеяно и нахално, че Пърсел се изчерви.

— Чудесно, щом е така — отвърна той, като едва успяваше да овладее гласа си.

И си отиде, разярен срещу Мак Лауд, срещу себе си. По-добре щеше да е може би, ако не бе му заговарял.

Навлезе в окрайнините на гората, придружен от другарите си.

— Огорчиха ли те, Адамо? — запита Омаата, като допря леко до врата му огромната си ръка.

Но и при това леко докосване ръката й беше много тежка. Пърсел се спря, свали леко пръстите на Омаата и ги задържа в своите, или по-скоро около своите, защото те бяха веднага погълнати и скрити от нейните. В същото време вдигна глава и видя високо над себе си тъмното лице на великанката, широките й ноздри и големите черни очи, изпълнени с обич и променливи отблясъци. „Езера под лунна светлина — помисли Пърсел, — това ми напомнят очите й.“ В другата си ръка усети изведнъж хладната ръка на Ивоа. Обърна глава. Тя му се усмихваше. Погледна другарите си. Застанали в кръг около него, Меани, Авапуи и Итя го гледаха. Сърцето му се отпусна. Чувствуваше се потопен в обичта им. „Колко са добри — помисли с благодарност той. — Колко братски се държат!“

— Толкова много ли личи, когато съм огорчен? — каза най-после.

— Много — отвърна Ивоа. — Когато всичко е наред, лицето ти е като на таитянин. Но когато нещо те е натъжило, лицето ти е като на перитани.

Меани прихна.

— Какво е лицето на таитянина? — запита усмихнато Пърсел.

— Гладко и весело.

— А лицето на перитани?

— Почакай — каза Итя. — Ще ти покажа.

Тя смръщи вежди, сви врат, отпусна уста и хубавичкото й детинско лице придоби изведнъж загрижено и сериозно изражение. Меани и таитянките се разсмяха с глас.

Пърсел срещна погледа на Бейкър и му каза на английски:

— Итя представя загриженото изражение на англичаните.

Бейкър се усмихна.

— Не разбирам нито дума от езика им. Трябва да го понауча.

Авапуи се наведе към Пърсел:

— Какво каза?

— Че не разбира езика ви.

— Ще го науча — заяви Авапуи.

После сложи ръка до лакътя на Бейкър и каза напевно на английски:

— I… speak… you.

— To you — поправи я Пърсел.

— To you — повтори Авапуи, като провлече двете срички.

Пърсел я погледна дружелюбно. Беше хубава, но не с хубостта си правеше впечатление. А защото излъчваше необикновена кротост.

Омаата улови под ръка Хънт. Той изръмжа доволно, докато тя го водеше начело на дружинката. Пърсел чуваше гърления й говор, но не разбираше какво казва. Сянката и прохладата бяха извънредно приятни, а щом навлязоха в гората, престанаха да чуват ластовиците. Но след пет минути, вместо да успокоява, тази тишина се стори почти неестествена на Пърсел. Той си припомни горите в Таити: стъпките не събуждаха нищо — нито мръдване из тревата, нито звук от падане или бягство, нито шумолене на листа. Из тия плодородни земи, в най-мекия климат на земното кълбо, живееха само диви свини и птици.

Тия птици бяха толкова лъскави и дребни, че Пърсел ги взе отначало за пеперуди, и толкова питомни, че кацаха по раменете на нашествениците. Ако островът беше необитаван, както предполагаха, доверието им в добрината на хората не беше учудващо. Пърсел не се насищаше да им се възхищава: прелитайки насам-натам, те образуваха петна от ярки багри. Едни бяха пурпурночервени и ясносини; други алени и бели; а най-великолепните бяха черни и златисти, с кървавочервени човки. Пърсел забеляза странна особеност: те не пееха. Дори не писукаха. Всичко в тази гора беше безгласно. И птиците дори бяха онемели.

Меани и таитянките вървяха напред с радостни възклицания. Виждаха едно след друго всички дървета от Таити и ги брояха последователно на пръсти: кокосова палма, хлебно дърво, манго, персея, панданус[1]; последният, забеляза Омаата, бил много полезен, защото кората му служела за правене на нишки и тъкани; а трябвало да имат пред вид, че сегашните им дрехи няма да траят вечно. Меани намери в тревата индийски картофи, макар и много дребни, тарос, сладки патати и някакво растение, което нарече „ти“. Обясни им, че от листата му се вари чудесен чай „против всякакви болести“.

Пърсел изпитваше някакво странно усещане. Това плодородие в острова беше парадоксално. Тук вирееше всичко необходимо за човека, а човекът не се виждаше. Но наличността на индийски картофи накара Меани да заяви, че островът е бил някога обитаван и сякаш в потвърждение на думите му на една полянка откриха натрупани камъни, наричани мораи, и три исполински статуи, грубо издялани в черната базалтова канара. Полинезийците, обитавали някога острова, трябва да са имали твърде груба представа за отвъдния свят, защото тия образи бяха ужасни. Меани и таитянките ги гледаха мълчаливо, поразени от злобното изражение на божествата. В Таити и религията дори беше приятна, а божеството благосклонно.

Откато навлезе в гората, дружинката вървеше все на юг, без да напредне много, защото в храсталаците нямаше никаква пътека. От върха на канарата почвата се спускаше в равен лек наклон, така че островът на това място приличаше на висока равнина. Почти половин час след като бяха напуснали Мак Лауд, гората се свърши и те се озоваха пред каменлив и стръмен склон, покрит все пак със зеленина в горната си част, от което можеше да се предположи, че гората продължава и на върха му. Изкачиха се доста трудно по него, толкова беше стръмен, каменлив и на припек, и с голяма радост стигнаха отново на сянка. Тогава откриха втора висока равнина с растителност като на първата, само че дърветата бяха по-редки, храстите под тях не така гъсти, а наклонът по-стръмен.

Пърсел се спря и извади от пазвата си плана, на Мезън. Според рисунката, островът се простираше от север към юг и имаше овална форма. По цифрите, дадени от Мезън, той беше две мили дълъг и три четвърти миля широк.[2] Мезън го бе разделил напреко на три почти равни части: върху най-северния дял бе написал: „Първа висока равнина“. Върху средния дял: „Втора висока равнина“. Върху южния дял: „Планина“, а в скоби: „съвсем безводна“. Целият остров беше обграден околовръст с малки чертички, по които Мезън бе написал на едно място: „малки палми“, а на друго: „папрати“. В дяла Планина имаше само една крива линия, която стигаше до южния бряг.

Пърсел се обърна към Бейкър.

— Предполагам, че това е реката?

— Да, лейтенанте. Това трябва да е. Но не стигнахме до извора й.

— Благодаря.

Бейкър отиде да седне до един панданус, последван от Авапуи. Пърсел погледна Ивоа. Тя се усмихна и каза тихо:

— Уили е много мил.

Уили беше таитянският изговор на Уйли Бейкър. Пърсел потвърди с кимване и загледа отново плана на Мезън. Този план потвърждаваше впечатлението, което бе получил миналия ден, още докато беше на палубата на „Блосом“: островът беше наистина съвсем малък. В същност не изглеждаше такъв, вероятно поради наклона, мъчната проходимост и гъстата растителност в гората. Ако планината беше, както се бе изразил Мезън, „безредно струпани скали“, ясно беше, че бъдещото село ще трябва да се застрои на север, върху първата висока равнина: само от там можеше да се стигне до морето. При това предположение втората висока равнина, по която тъпчеха сега, щеше да остане за обработване и засаждане. Така действително обитаемата част от острова се състоеше от двете високи равнини, или — ако се съди по рисунката на Мезън — от един правоъгълник, дълъг миля и четвърт и широк три четвърти миля[3], като останалата част на острова оставаше заета от планината. Като се има пред вид плодородието й, тази площ щеше може би да стигне за изхранването на тридесетина души. Съмнително беше дали с времето ще се чувствуват достатъчно удобно тук. Кой знае дали именно теснотията на острова не бе принудила първите му обитатели да го напуснат и да тръгнат из океана да търсят по-просторни земи.

Пърсел прибра скицата в джоба си, повика другарите си, които се бяха изтегнали из храстите, и дружината тръгна отново. Учуди се, че не вижда планината между върховете на дърветата, при все, че бяха толкова близо до нея. Но тя беше закрита от светлозелен шумак, който се издигаше много по-високо от клоните на гората. Пърсел насочи дружината към него и след десетина минути те излязоха на малка полянка, сред която се извисяваше исполинска индийска смокиня.

Таитяните нададоха радостни възклицания и изтичаха към дървото. Пърсел ускори ход. Не можеше да види стъблото, закрито от безброй израстъци, наведени към земята и пуснали корени, поддържащи клоните, от които бяха израснали. По този начин дървото изглеждаше израснало от земята, върнало се към нея и израснало наново. Отвесните клони бяха в такова изобилие, че смокинята се простираше на двадесетина метра в ширина и дълбочина и приличаше на храм с безброй колони. Около тези колони се увиваха бръшляни с огромни листа, които закриваха вътрешността на „храма“ и Пърсел се запита дали в действителност тук няма няколко смокини, преплетени в една-единствена маса. Някои от отвесните израстъци, дебели колкото обикновено стъбло, бяха очевидно много добра опора, защото един от главните клони, разцепен от мълния и почти отделен от ствола, се държеше още във въздуха благодарение на „въздушните“ корени, които огромната му тежина бе изкривила, без да успее да ги пречупи. Таитянките се втурнаха с радостни викове между колоните. Цялата дружина ги последва и още преди да стигнат до ствола, откриха редица стаички от шума, отделени една от друга със стени от лиани, а вместо с килими — покрити с дебел пласт мъх.

Таитянките влизаха и излизаха из тия стаи от зеленина, като се смееха от възхищение и радост. После Итя събра шепа мъх, хвърли го в лицето на Меани и избяга. Таитянките я последваха с писъци, а мъжете се втурнаха да ги гонят из лабиринта от стаи, дето беше много лесно да се изгубят, при все че преследващият беше често пъти отделен от преследвания само с една стена от шума.

Пърсел се забавляваше и крещеше като другите, но въпреки това не се радваше истински, не се отпускаше напълно. След като се отдалечи от смокинята, намери си по-широко място и се изтегна на полянката. „Защо не мога вече да се забавлявам като тях — помисли си той, — без задръжки, като дете? Какво е това, което съм загубил, а таитяните още притежават?“ Скърбеше, че открива в себе си загриженост, безпокойство за какво ли не.

Бейкър и Хънт отидоха при него, а след няколко минути дойдоха, запъхтени и развеселени, Меани и таитянките. Учудиха се, че Пърсел бе престанал толкова скоро да се забавлява.

— Късно е вече — каза той като посочи слънцето. — Ще си починем малко и ще се приберем на кораба.

Извади отново от пазвата си скицата на Мезън и започна да я изучава.

— Бейкър — каза след малко, — искаш ли да ми посочиш на тоя план пътя, по който мина вчера капитан Мезън?

Бейкър седна до Пърсел и наведе над рисунката приятното си мургаво лице.

— Ще ви кажа, лейтенанте. Щом стигнахме до първата висока равнина, ние се насочихме на изток, докато стигнахме храсталака. Там завихме и поехме в южна посока. Заобиколихме планината. Карахме така, че храсталакът оставаше през цялото време откъм десния борд. Не беше приятен поход, вярвайте ми.

— Накратко казано, вие сте тръгнали по окрайнината, а пък ние тръгнахме из средата. Сега си обяснявам защо Мезън не е нанесъл на картата смокинята. — След това продължи: — От рисунката разбирам, че според Мезън храсталакът е сто стъпки широк. Разучи ли го?

— На два пъти. Единия път в източния край, втория път в западния. Първия път ходих аз. Грозно нещо е да си вътре, лейтенанте. Тъмно, да се задушиш. Изподираш си ръцете да отстраняваш стъблата на малките палми, а пък те са жилави и ако ги пуснеш, веднага те шибват в гърба. Освен това, толкова е тъмно, че след една минута вече не знаеш къде си. За щастие, бяхме се уговорили с капитана, че всяка минута ще ми се обажда. И само по звука можех да се ориентирам.

— А какво има оттатък?

— Канарата.

— Нищо помежду?

— Нищо помежду.

— И ти преброи сто стъпки от гората до канарата?

Бейкър се усмихна бегло.

— Право да си кажа, лейтенанте, на няколко пъти обърках сметката. Беше тъмно, бях малко ядосан, а пък и проклетата пушка все се мотаеше в краката ми.

Пърсел погледна Бейкър. Уелшецът беше сух, мургав, в изваяното му лице блестяха умни очи.

— Освен това — продължи Бейкър, — трябва да имате пред вид още нещо. Из тия храсталаци човек не може да се движи в права линия. Върви на зигзаг. Така, че в крайна сметка, не е кой знае от какво значение да броиш стъпките си.

— И все пак си казал на капитана, че си изминал сто стъпки.

Хитрото мургаво лице на Бейкър се набръчка и кестенявите му очи блеснаха лукаво.

— Казах дори „сто и четири стъпки“, лейтенанте. Бях съвсем точен.

— Защо?

— Защото, ако не бях съвсем точен, капитанът щеше да ме прати повторно.

— Разбирам — каза Пърсел, без да се намръщи.

Погледна картата и продължи:

— А как се случи и морякът, който е измерил храсталака в източния край, да преброи пак сто стъпки?

Бейкър помълча, очите му светнаха, после каза сериозно:

— Беше Джонс, лейтенанте. Аз го бях предупредил.

— Благодаря, Бейкър — каза невъзмутимо Пърсел.

Погледна Бейкър, в очите му светна весело пламъче, след това продължи спокойно и официално:

— Ти си дал наистина забележителен принос в изготвянето на тази карта.

— Благодаря, лейтенанте — отговори невъзмутимо Бейкър.

Пърсел стана.

— А къде са жените? — извика той на таитянски към Меани.

Меани се бе изтегнал на тревата, на няколко стъпки от тях. Понадигна се на левия си лакът и посочи през рамо с дясната ръка.

— Намериха гъсталак от ибискус.

В същия миг се показаха Авапуи, Итя и Ивоа. Омаата вървеше след тях, толкова по-едра, че приличаше на матрона, която води малки момиченца. И четирите бяха накичили черните си коси с едрите червени цветове на ибискус и пристъпваха усмихнати, с гъвкави като лиани ръце, със заоблени бедра, които отхвърляха при всяка стъпка ивиците от дървесна кора, образуващи късите им поли.

Щом видя Омаата, Хънт вдигна тревожно към нея бледите си очички. Не бе забелязал накъде бе тръгнала и от някое време се чувствуваше изгубен.

— Джоно, Джоно — извика го Омаата с дълбокия си глас.

Отиде веднага при него, започна да милва червеникавото руно по гърдите му и го обсипа с ласкави излияния на неразбираем език. След миг Хънт опря муцуна до огромната й гръд и остана така, успокоен и разнежен, ръмжейки от време на време от доволство, като мече в скута на майка си. Омаата продължи да му говори на неразбираемия си език, като се мъчеше да приглуши гласа си — плътен и мощен като тътена на водопад. В същото време, обвила ръце около шията на Хънт, тя го притискаше до себе си като огромно бебе.

— Какво разправя, Меани? — запита Пърсел.

Меани са разсмя.

— Не зная, Адамо. Мислех, че говори на перитани.

— Някои думи приличат на перитани — каза Пърсел, — но и тях дори не разбирам.

Омаата вдигна глава.

— Това си е наш език, мой и на Джоно — каза на таитянски тя. — Джоно ме разбира много добре.

Грамадният Хънт чу името си и изръмжа разнежено. Откакто Омаата се бе заловила с него, той беше умит й чист като корабна палуба. „Той й е детето“ — помисли си Пърсел и погледна усмихнато исполинката:

— На колко години си, Омаата?

— Откакто съм станала жена съм видяла два пъти по десет лета.

Тридесет и две години… може би и по-малко. Млада беше, следователно. По-млада от него, по-млада и от Джоно. Но измеренията й я поставяха в отделен свят.

В това време Авапуи коленичи пред Бейкър и вдигна към него кроткото си лице. Погледна го няколко мига замислено, после го закичи зад ухото с ибискус, усмихна се, премига, скочи пъргаво, избяга тичешком, прекоси полянката и изчезна из гъсталака.

— Какво значи това? — запита Бейкър като се обърна към Пърсел.

— Че те е избрала за тане[4].

— О! — каза Бейкър и се изчерви въпреки загара. — У тях жените ли избират?

— Както в Англия — отвърна Пърсел като се усмихна само с очи. — Само че там го правят по-прикрито.

— А защо избяга?

— За да тръгнеш подир нея.

— Добре! — каза Бейкър.

След малко стана и каза, като се усмихна стеснително, без да поглежда някого:

— Много е горещо за игра на криеница.

Отдалечи се към гъсталака. Не смееше да бърза, защото усещаше погледите в гърба си.

— Какво каза? — запита Меани.

Стеснението на Бейкър му се бе сторило много забавно. За лишен път установяваше, че пеританите са съвсем луди; стесняваха се от най-прости неща.

— Чудно ми е — каза Омаата. — Мислех, че е избрала Скелета.

Скелетът беше прякор, който таитяните бяха дали на Мак Лауд.

— На голямата пирога — каза Итя — беше избрала Скелета, ама не го иска вече: биел я.

„Кой знае — помисли Пърсел — дали Мак Лауд ще се съгласи да бъде заместен от Бейкър. Няма да минем без мъчнотии на тоя остров.“

Меани надигна на двата си лакътя своята едра снага и отметна глава назад, за да види Итя.

— А пък аз, Итя — каза съвсем двусмислено той, — няма да те бия. — И добави със смях: — Или съвсем нарядко.

Итя разтърси живо глава. Тя и Амурея бяха най-младите и най-дребнички таитянки. Носът й беше леко вирнат нагоре, ъглите на устните — малко повдигнати към бузите, а това й придаваше весело изражение. Обичаха я заради нейната жизнерадост, но според таитянския етикет, държането й не беше добро: липсваше й сдържаност. Позволяваше си да изказва мнение за хората повече, отколкото е позволено.

— Е-е — продължи закачливо Меани, — няма ли да ми дадеш цвете?

— Не — отвърна Итя, — не го заслужаваш.

Подхвърли само едно камъче, което го улучи по гърдите.

— Камък! — намуси се тя. — Само това ще ти дам!

Меани се изтегна на земята и скръсти ръце под врата си.

— Грешиш — каза спокойно той.

Итя му хвърли второ камъче. Меани извади ръце изпод врата и закри с тях очите си, за да ги защити. Не продума. Само се усмихна.

— Най-напред — каза Итя — не си хубав.

— Право казваш, Итя — разсмя се гръмко Ивоа. — Брат ми наистина не е хубав! Няма по-грозен мъж от него в острова!

— Не е само това, че е грозен — продължи Итя. — И нищо не струва за тане.

— Ох, ох! — каза Меани.

Изтегнал царствено великолепното си тяло, той се протегна, изпъчи се и размърда бедра.

— Престани да се перчиш! — извика Итя като му хвърли наведнъж всички камъчета, които държеше в ръка. — За нищо на света не искам такъв тане като тебе. Днес ще съм аз. Утре Авапуи. Другиден Омаата.

— Аз — каза Омаата с дълбокия си кънтящ глас — си имам Джоно.

Пърсел се изсмя.

— Защо се смееш, Адамо?

— Смея се, защото харесвам гласа ти.

А на английски каза:

— Човек би казал, че реве гълъб.

Поиска да преведе, но не намери дума за „реве“. В Таити нямаше диви зверове.

— Според мене — започна Итя, — най-хубавият тане на острова е Адамо. Не е едър, ама косите му са като сутринно слънце през палмите. А пък очите му! Много харесвам очите му! По-светли са от водите на лагуната по пладне. И носът му е съвсем прав, съвсем прав! Когато се усмихва, има трапчинка на дясната буза и е весел като момиче. А когато не се усмихва е величествен като главатар. Сигурна съм, че Адамо е голям вожд на своя остров и има много кокосови палми.

Пърсел се разсмя.

— На моя остров няма кокосови палми.

— О! — извика смаяно Итя. — А как живеете?

— Лошо. Затова отиваме да живеем по чужди острови.

— Все едно — каза Итя като го гледаше със своите искрящи очи — и без кокосови палми дори, ти си добър тане. Най-добрият тане на острова.

Ивоа се понадигна на лакът и се усмихна на Итя с добродушно достойнство.

— Адамо — каза тя като продължаваше да се усмихва и простря изразително ръка като Оту, — Адамо е тане на Ивоа.

Това смъмряне разсмя Меани, а Омаата се усмихна презрително. Итя наведе глава и закри с десния лакът очите си, като дете, което ще заплаче. Напомнили й бяха да се държи прилично и тя се бе засрамила от лошото си държане.

Настъпи мълчание, беше горещо и Пърсел, легнал на тревата, взел ръката на Ивоа в своята, усети, че задрямва.

— Чудя се — каза полугласно той — какво е станало с хората, които са живели на този остров.

— Възможно е — обади се Омаата като сниши също глас — да е имало болест и да са измрели.

— Възможно е — обади се по същия начин Меани — да е имало война между две племена и да са се избили.

— И жените ли? — каза Пърсел.

— Когато жреците на едно племе заповядат да се изкорми кокошката[5], избиват и жените. Че и децата.

Пърсел се надигна на лакътя си.

— Но всички не умират. Все остава някой победител.

— Не — отвърна Меани, като поклати тъжно глава. — Не винаги. В Мана се изклаха всички. Всички! Мъже и жени! Само един остана жив. Но не пожела да живее на острова сред тия мъртъвци. Скочил в пирогата си, пристигна в Таити и разказа за станалото. След две седмици умря. Не разбраха от какво е умрял. Може да е било от мъка. Мана е малко островче, не по-голямо от тукашното, и сега е съвсем пусто. Никой не иска вече да отиде там.

— Аз пък мисля — каза Итя като вдигна глава, — че хората, които са живели тук, са отплавали с пирогите си, защото ги е било страх.

— От какво? — запита Пърсел.

— От тупапау[6].

Пърсел се усмихна.

— Не бива да се смееш, Адамо — каза Омаата. — Има такива зли тупапау, които мислят само как да мъчат хората.

— И как ги мъчат?

— Например накладеш огън и туриш да се топли вода. А щом обърнеш гръб, тупапау разлеят водата и изгасят огъня.

Между Пърсел и Меани имаше малко място; Итя се настани там. Легна настрана, сви се, обърна към Пърсел посивялото си от вълнение лице и каза:

— Дай ми ръката си.

— Защо? — запита Пърсел.

— Страх ме е.

Пърсел се поколеба и погледна Ивоа, която каза веднага:

— Детето се бои. Дай му ръка.

Пърсел послуша. Итя взе ръката му в топлите си пръсти, сложи я до бузата си и въздъхна.

— Адамо — обади се Омаата, — има ли тупапау в твоя остров?

— Разправят, че има.

— Какво правят?

— Разхождат се нощем с вериги.

— В Таити няма вериги — каза усмихнато Меани, — но и нашите тупапау обичат да вдигат шум.

— Какъв шум?

— Всякакъв.

И добави, без Пърсел да съумее да разбере шегува ли се, или не:

— Щом не разбираш какво шуми, тупапау е.

— И денем ли?

— И денем.

— Тишина! — извика изведнъж Пърсел.

Всички се сковаха и притаиха дъх. Блестящите безгласни птици продължаваха да прехвръкват около тях, не се чуваше нищо друго освен мекото пляскане на крилата им.

— Виждаш ли, Меани — каза Пърсел, — и тупапау са заминали от тук. Тръгнали са подир пирогите, когато островитяните са отплавали.

— Възможно е — отвърна Меани. — А може и да мълчат, защото ги е страх.

— Какво? — запита смаяно Пърсел. — И тупапау ли се страхуват? От кого?

— Ами че от хората — отвърна Меани и очите му светнаха лукаво.

— Утешително е да чуе човек, че страхът е взаимен — каза Пърсел.

Очите на Меани святкаха закачливо. „Не вярва нито дума от това, което говори“ — помисли Пърсел.

— Тупапау мълчат, защото ги е страх от Джоно — забеляза Итя като се изправи, без да пусне ръката на Пърсел. — Джоно е много страшен. Сигурна съм, че тупапау от тоя остров не са виждали никога човек като Джоно.

— О, девойко каменохвъргачко — възрази Меани, — как могат тупапау да видят Джоно, като нямат очи?

— Кой ти каза, че нямат очи? — запита Итя.

— Ако имаха очи, щеше да ги видиш. Разхождаш се например в гората и изведнъж между листата две големи очи са се втренчили в тебе…

— Да ме пази Еатуа! — отвърна Итя и притисна ръката на Пърсел до бузата си. — Не ще посмея вече да се разхождам сама из гората.

— Аз ще те придружавам — каза Меани.

Ивоа се разсмя.

— Престани да я закачаш, братко!

— И аз мисля — обади се гордо Омаата, — че тупапау ги е страх от Джоно. Джоно е наистина много страшен. Едър като акула и обрасъл с червени косми.

— Вярно — потвърди Итя. — С Джоно не ме е страх. Дори в непознат остров.

— Дори в гората — добави Ивоа.

— Джоно е планина човек — каза Итя като повиши глас. — И е червен.

Пърсел ги гледаше усмихнат. Тия хора можеха наистина да се забавляват с всичко: явно беше, че таитянките се преструват на уплашени, за да могат след това да се успокоят.

Той погледна слънцето, освободи ръката си от ръцете на Итя, стана, наведе се и взе пушката си. Хънт и Меани го последваха.

— Ами Авапуи? — запита Итя.

Пърсел махна с ръка, а Меани каза закачливо:

— Ела с мене да я търсим.

— Не — отвърна Итя. — Ще остана с Адамо.

След малко Пърсел настигна Меани, който вървеше начело на дружината.

— Как ти се струва островът, Меани?

— Не е добър — отвърна без колебание Меани. — Плодороден, но не е добър.

— Защо?

— Първо — започна Меани като вдигна показалеца и средния пръст на дясната си ръка — няма лагуна. Не ще може да се лови риба при лошо време. После, заради посевите и сянката ще трябва да построим колибите на север, а пък реката е в другия край на острова. За вода ще трябва да се ходи всеки ден — един час за отиване, един час за връщане.

— Да — съгласи се Пърсел, — прав си.

Погледна Меани и остана поразен от умното му изражение. Какво чудно лице имаше! Едновременно мъжествено и женствено, засмяно и веднага след това замислено. Мезън смяташе таитяните за деца, но не бе успял — като Меани — да забележи още от пръв поглед несгодите на острова.

— Ще съжаляваш, че тръгна с мене — каза след малко Пърсел.

Меани се обърна към него и каза дълбокомислено:

— По-добре на този остров с приятеля ми, отколкото в Таити без приятеля ми.

Пърсел се почувствува неловко. „Глупак съм — каза си веднага той. — В Англия не е прието човек да изразява чувствата си, а още по-малко да ги изразява красноречиво. Но как да се усъмня в искреността на Меани? Той напусна острова си заради мене.“

Чу, че Меани се смее до него и вдигна глава.

— Неловко ти е — каза Меани. — Знаеш, че казвам истината, а пък ти е неловко.

— Пеританите не изказват тия неща — каза Пърсел като се изчерви.

— Зная — отвърна Меани и сложи лявата си ръка на рамото му. — Не казват каквото трябва да се каже. А каквото трябва да се прави… — той се разсмя — правят го, ама се мръщят.

Пърсел се засмя, Меани също. Добре се чувствуваха като вървяха рамо до рамо под смесените сенки на гъсталака.

Пърсел се обърна, усмихна се на Ивоа и продължи хода си, отнасяйки в съзнанието си големите й сини очи, които тя не снемаше от него. Когато дружината тръгваше сутринта, останалите на борда таитянки приготвяха за задушаване едно диво прасе и Пърсел усети приятната миризма на горящи дърва. Стомахът му се присви и го накара да ускори ход. Почувствува се изведнъж подмладен, оживен, гърдите му бяха изпълнени с чист въздух, беше така радостен и в добро настроение, щото му се струваше, че не върви, а хвърчи. От време на време рамото му опираше о рамото на Меани и от този допир по тялото му се разливаше приятна топлина. Островът беше хубав, благоуханен, изпъстрен с птици. Нов свят се разкриваше пред тях. Той се огледа наоколо си с радостта на собственик.

— Е, Адамо, е — извика Меани, — приятно е да те погледне човек!

— Да — отговори Пърсел.

Искаше да каже: „Щастлив съм“, но не смогна да го изрече. Само добави бързо и смутено:

— За водата имаш право, Меани. Неудобство е. Не бях го забелязал. Мислех само, че островът е доста малък.

— Не — отвърна с усмивка Меани, — не е съвсем малък. Все има кътчета, дето може да се играе на криеница. — После стана отново сериозен и каза с глас, в който прозвуча безпокойство: — Не, Адамо, не е съвсем малък, ако се разбираме.

— Какво искаш да кажеш? Ако пеританите и таитяните се разбират, или ако изобщо всички се разбират?

— Ако изобщо всички се разбират — отвърна след кратко замълчаване Меани.

Но в гласа му прозвуча неувереност.

[1] Панданус — тропическо растение от което се плетат рогозки. ↑

[2] Около 3 км дълъг и 1 км широк. ↑

[3] 2 км дълъг и 1 км широк. ↑

[4] Тане — на таитянски значи мъж, съпруг и любовник. ↑

[5] Да се унищожи докрай врагът. ↑

[6] Тупапау — таласъм. ↑

Пета глава

Селото, на което Мезън начерта плана два дни след пристигането на „Блосом“ пред острова, беше правилен ромб, чиито четири ъгли съвпадаха с четирите главни географски посоки. Ръбовете на ромба бяха булевардите на селцето (така ги наименува самият Мезън), а пък колибите щяха да се намират извън ромба, перпендикулярно на оста север-юг, на правилни разстояния една от друга и всички с южно изложение. По този начин всяка къща беше отделена от съседните, без да отнема изгледа и слънцето на тези, които се намираха по-назад.

Това предимство, проличало още щом ги построиха, беше случайно. Докато чертаеше плана, Мезън се стараеше само да се ръководи от компаса и би дал на селото кръгла форма, ако тя не бе му се сторила по-мъчно осъществима върху една залесена площ. За Мезън беше важно положението на всяка къща извън ромба да съответствува на точка от компаса. Така, като се тръгне от север, от двете страни на северната точка бяха къщите на Хънт и Уайт, после, по протежение на Източния булевард (така нарече Мезън двата източни ръба на ромба) се минаваше последователно покрай хижата на Смъдж на североизток, на Мак Лауд — на изток, на Мезън — на югоизток, и на Пърсел — на юг. По Западния булевард, или по двата западни ръба на ромба, се минаваше покрай къщата на Джонсън — на югозапад, на Бейкър — на запад, и на Джонс — на северозапад.

В центъра на ромба Мезън бе оставил един квадрат с по десет метра от всяка страна, който бе наречен Площад Блосом. Четири пътеки, наречени от Мезън „улици“, свързваха булевардите с малкия площад. Редно би било те да започват от ъглите на ромба, но когато правеше чертежа си, Мезън се грижеше да осигури своя достъп до площад Блосом и начерта първата „улица“ пред своя дом, от югоизточния край на компаса. Затова я нарече Улица на пасатите. За симетрия втората започваше от северозапад, срещу къщата на Джонс. Нарече я Улица на северозападния вятър. Други две улици допълниха плана: Улицата на югозападния вятър, която започваше пред къщата на Джонсън, и Улицата на североизточния вятър, която свързваше къщата на Смъдж с центъра.

При все че селото имаше само два булеварда, четири улици и един площад, Мезън нареди да изработят седем показателя, всеки закован на дървен стълб, и изписа собственоръчно върху тях имената, които бе дал на съобщителните линии в своя град. След като ги очертаха (и как да е павираха), англичаните, събрани по обед от капитана, забиха на всеки ъгъл по един кол с показател, с тържественост, която се стори много чудна на таитяните. Те не възприеха впрочем английските наименования, защото мислеха, че не ще могат да ги изговарят. Задоволиха се да наричат улиците по името на най-близкия перитани. Така Улицата на пасатите стана за тях Пътеката на главатаря (Мезън); югозападната — Пътеката на стария (Джонсън); северозападната — Пътеката на Ропати (Роберт Джонс); а североизточната — Пътеката на плъхчето (прякор на Смъдж). По-късно, когато отношенията им с пеританите започнаха да се обтягат, те наричаха тези улици не по името на англичаните, а по името на таитянките, които живееха с тях. Пътеката на плъхчето стана Пътеката на Тумата, Пътеката на стария — Пътеката на Тайата и така нататък.

„Улиците“ и „булевардите“ (еднакво широки — по един метър приблизително), не бяха красивите прави линии, които Мезън бе начертал на скицата си, защото желанието да се запазят колкото е възможно повече дървета бе наложило известни криволичения при прокарването им. В действителност отсякоха само толкова дървета, колкото бяха строго необходими за построяване на хижите и разчистване на полагаемата се всекиму площ. Изгодата да се запази почти непокътната гората се състоеше в това, че хижите се загубиха в зеленината и обитателите на всяка от тях виждаха само най-близките си съседи. Разположението във форма на ромб, което се дължеше отначало на някакво хрумване на Мезън, се оказа също отлично в това отношение, защото във вътрешността на ромба се запази повече от половин хектар гора.

Мезън бе разположил хижата си на югоизток, за да усеща пръв пасата, който на този остров, както и навред из южните морета, носеше прохладен полъх лете и хубаво време през всички годишни времена. Погрижил се бе, напротив, да постави хижата на таитяните извън селото, на двадесет и пет метра от северния ъгъл на ромба, както за да не ги смесва с белите, така и за да използува жилището им като заслон срещу северните ветрове. Пресметливостта му беше хитра, но се оказа неточна. Когато чертаеше плана си, Мезън не знаеше, че в действителност бе изложил тъкмо своята хижа на северозападния вятър, който докарваше студа и дъжда на острова, докато домът на „черните“ беше защитен срещу този вятър от половината хектар гора, останала в ромба.

Мезън бе отбелязал на скицата си една пътека, която тръгваше от северния ъгъл, между хижите на Хънт и Уайт, стигаше до широкото жилище на таитяните, заобикаляше го и се спускаше на североизток към морето. Той нарече тази пътека Пътят на канарата. Освен това бе нанесъл на своя план друга пътека, която започваше някъде от Източния булевард, между неговата собствена хижа и тази на Пърсел, и се насочваше на юг. Тази пътека, вече прокарана — както и предишната — от островитяните, още преди Мезън да начертае плана си, водеше към втората висока равнина и свършваше при смокинята. Мезън я нарече Улицата на смокинята, но между англичаните надделя навикът да я наричат Улицата за водата, защото от там отиваха да донасят вода.

Таитяните изявиха още отначало намерението си да си построят обща хижа, дето да живеят и шестимата, заедно с жените, които ще ги изберат за тане. В действителност те се разположиха на широко и тяхната къща беше единствената на два етажа. Вторият етаж се състоеше от една-единствена стая — шест на осем метра. Гредата във всеки ъгъл служеше за подпора на легло, (напомнящо леглото на Одисей на остров Итака), достатъчно голямо да побере трима-четирима. Тази стая се съобщаваше чрез отвор и стълба в средата с приземния етаж, дето до една ъглова греда имаше две легла, поставени едно над друго. В това приземие, както и в етажа, нямаше никакви мебели, които украсяваха, а често и пречеха в британските хижи: долапи, сандъци, маса, ниски столчета. Всеки обитател се бе задоволил да постави над и до леглото си полици, на които бе наредил вещите си. На никой таитянин не бе минало през ум да ги скрие, колкото и ценни да му бяха, от любопитни погледи и от крадци. Жилището им нямаше и врата: всеки можеше да влезе. Стените бяха от дървета, които се плъзгаха по дълбеи и можеха да се изваждат и поставят, според това дали обитателите искат да пуснат слънце в помещението, или да се защитят от него.

В жилищата на англичаните проличаваше — и по замисъл, и по изпълнение — много повече недоверие и отчужденост към съседите. На острова имаше девет души англичани. Затова имаше и девет хижи, тъй като всеки искаше да живее сам. Във всяко жилище имаше не само врата, но и долапи, сандъци, а около самото жилище — дворче; и всичко беше затворено с донесени от „Блосом“ заключалки или с такива сложни моряшки възли, че и самите собственици дори мъчно можеха да ги отворят.

За да се запази принципът на равенството, както и за да ги направят по-бързо, решиха всички хижи да бъдат еднакви по размер (шест на четири метра) и по план — нещо, което улесняваше и работата на строителите. Тъй като кухнята беше и тук, както и в жилището на таитяните, в пристроен навес, хижите можеха да се състоят от едно-единствено помещение, което да служи за спалня и трапезария. Но британското чувство за приличие се възмути от мисълта едно двойно легло да се вижда в стая, дето ще се приемат гости, затова всяка хижа, освен тази на Пърсел, имаше две отделения. Дървените стени бяха неподвижни и имаха по две-три кръгли или четвъртити прозорчета от „Блосом“, които пазеха много добре от дъжд и вятър, но при хубаво време — а то беше най-често в острова — не пропускаха толкова светлина и слънце, колкото плъзгащите се стени на таитяните.

Деветте хижи бяха солидни. Стените им, направени от дъбовия материал на „Блосом“, бяха така плътни и здрави, че едва можеха да заковат гвоздей в тях. Но бяха построени без въображение, по един и същи образец. В същност, това еднообразие не правеше впечатление на англичаните и само Пърсел бе проявил известна изобретателност: за южната страна на хижата си бе възприел плъзгащите се стени на таитяните и бе удължил покрива със стряха, но така, че да може да вижда планината, а в същото време да е защитен от слънцето. Като свърши стрехата, Пърсел забеляза със задоволство, че тя придава достойнство на жилището му, удължавайки покрива.

Той ходеше всяка сутрин да му се възхищава, след като си направеше тоалета в пристроения кухненски навес. Обръщаше се гърбом към къщата, отиваше по единствената пътека в градината си до храсталака от ибискус, който я заграждаше, и оттам се въртеше на пета и гледаше със задоволство творбата си. По това време плъзгащите се врати бяха вече отворени в очакване на първите коси лъчи, които засега докосваха само прага. От мястото, дето се намираше, Пърсел виждаше как Ивоа се занимава с приготвянето на закуската. И очакваше минутата, когато, свършила приготовленията си, ще дойде до дълбеите на плъзгащите се врати, като режисьор, който се готви да направи съобщение на сцената. Поглеждаше го отдалеко, усмихваше се и започваше да пее, като удължаваше всеки звук:

— А-да-мо! Дойдеш я-деш, А-да-мо!

Те бяха на двадесет стъпки един от друг и се виждаха съвсем ясно, така че това провикване беше излишно. Но то бе станало навик. Пърсел слушаше усмихнат, втренчил поглед във фигурата на Ивоа, но не се обаждаше. Тогава тя подновяваше своята нежна, ласкава песен:

— А-да-мо! Дойдеш я-деш, А-да-мо!

Тя наблягаше силно върху сричката да на Адамо, а краят на името му отлиташе в писклив и неизказано прелестен извив. Очарован, разчувствуван, Пърсел я оставяше да потрети зова си, преди да й даде знак с вдигната ръка, че е чул.

Върху тежката дъбова маса, направена от нейния тане, Ивоа беше наредила един отворен кокосов орех, една манга, един банан и сухари от хлебно дърво, изпечени предния ден в общата пекарна. Тя бе възприела с готовност чудноватия навик на пеританите да слагат трапеза, като че ли имаше някакво значение или полза да ядеш на седемдесет сантиметра от земята. Но в едно бе останала неумолима: не се хранеше заедно с Адамо, а след него. Таитянската религия приемаше (както впрочем и християнството), че при сътворението мъжът е бил създаден пръв, а жената след него, за да се внесе, макар и малко късно, разнообразие в самотата му. Но таитяните, било че са имали по-голямо въображение от евреите, било че са имали по-добра охота, са извадили от това първенство на мъжа едно чисто кулинарно приложение: мъжът трябва да се храни преди другарката си, която е длъжна да се задоволи само с остатъците.

Когато привърши яденето, Пърсел излезе от предната врата, мина по Западния булевард и навлезе в гъсталака. Направил бе само няколко стъпки, когато чу смехове и песни. Усмихна се. Ваинетата бяха вече на работа. Никога не бе ги виждал така трудолюбиви! Някои хижи не бяха още покрити и те преплитаха сега пръчките, които щяха да служат за покрив.

— Идеш без жена си — каза Итя щом забеляза Адамо. — Друга ли искаш да си избереш?

Ваинетата се разсмяха, Пърсел се усмихна.

— Не, дойдох да ви кажа добър ден.

— Добър ден, Адамо — отвърна Итя.

Пърсел се приближи към ваинетата. Възхищаваше се от бързината и точността на движенията им. Разпределили си бяха работата. Едни режеха клоните на пандануса. Други завързваха листата около клоните. Трети свързваха самите клони с ивици, изрязани от кората на дървото.

— Знаеш ли кой ще ме вземе за ваине? — попита Ваа.

— Не — отвърна Пърсел.

— А мене знаеш ли? — попита Тумата.

— Не.

— Ами мене? — каза Раа.

— Не, не! — отвърна той. — Нищо не зная.

Продължаваха да бързат, докато говореха. Засега живееха всички заедно под една широка шатра, направена от марселите на „Блосом“, затова бързаха да довършат хижите. В Таити, после на кораба, се бе установило за известно време едно смешение, което бе дотегнало на всички, и щом пристигнаха на острова, англичаните заявиха, че са решили, след като привършат работата, да си изберат постоянни съпруги.

— Отивам си — каза Пърсел като им махна леко с ръка.

Итя се изправи.

— Ще се върнеш ли скоро?

— Имам работа в къщи.

— Мога ли да дойда тогава у тебе?

— Сестричката Итя е всякога добре дошла — каза Пърсел.

Този разговор бе изслушан мълчаливо от ваинетата, но щом Пърсел си тръгна, се чуха смехове и шушукане.

Пред вратата си Пърсел намери стария Джонсън, който го чакаше.

— Лейтенанте — започна полугласно Джонсън като се оглеждаше плахо, — можете ли да ми заемете брадвата си? В градината ми има един проклет пън, от който искам да се отърва.

Пърсел взе брадвата, която стоеше до стената под кухненския навес и я подаде на Джонсън. Старият пое брадвата, окачи я на мършавата си ръка, а с другата започна да търка брадата си. Не се решаваше да си тръгне.

— Лейтенанте — добави все така плахо той, — казаха ми, че имате хубава стряха.

— Какво? — учуди се Пърсел. — Не си ли я видял? Мислех, че откато…

Джонсън не мръдваше, а избелелите му и малко сълзливи сини очи минаваха от предмет на предмет, без да се спрат някъде. Имаше изпъкнало чело, голям нос с брадавица на върха, а бузите на керемиденото му лице бяха изпъстрени със синьо-червени петна, които прояждаха белите косми на брадата.

— Мога ли да я видя? — запита най-после той с блуждаещ поглед.

— Разбира се — отвърна Пърсел.

И го отведе зад колибата, в градината си; започна да разбира — Джонсън не искаше да го видят от Западния булевард, че разговаря с него.

— Добре сте тук, лейтенанте — каза той. — Сам сте си. Само гората и планината.

Пърсел го погледна и зачака.

— Лейтенанте — подхвана Джонсън, — искам да ви помоля за нещо.

— Казвай.

— Лейтенанте — продължи Джонсън с дрезгавия си глас, — не искам да бъда неучтив към вас, особено след като се държахте така при смъртта на Джими…

Той млъкна, погледна към върха на планината и каза на един дъх, сякаш беше приготвил отдавна думите си:

— Лейтенанте, ще ми позволите ли да не ви наричам вече лейтенант?

Пърсел се разсмя. Това ли било!

— А как искаш да ме наричаш? — запита със смях.

— О, не става дума за мене — отвърна Джонсън и сложи брадвата до гърдите си, сякаш искаше да се защити. — На мене никога не би ми минало и през ум!… Събраха се — продължи той смутено, — гласуваха и решиха да не ви наричат вече според чина ви… мистър Мезън и вас.

— Гласувахте ли?… — смая се Пърсел. — Къде?

— Под смокинята, лейтенанте. Вчера, след като се наобядвахме. Така да се каже, не сте ни вече офицери, мистър Мезън и вие. Всички гласуваха за.

— И ти ли, Джонсън? — запита равнодушно Пърсел.

— И аз.

Пърсел не продума. Джонсън прокара едрата си червена ръка по острието на брадвата и подхвана с продран глас:

— Трябва да ме разберете. Не смея да тръгна против тях. Стар съм, нямам вече сили, а пък и тук е като на „Блосом“ — едва ме търпят.

Пърсел отвърна глава. Смиреният тон на Джонсън му беше неприятен.

— В същност — каза след малко той — защо пък ще се отнасяте с нас като с офицери? Нямаме вече такава длъжност.

Джонсън се опули.

— Точно така каза и Мак Лауд, лейтенанте — прошепна полугласно той, смаян, че чува същия довод и от устата на един от засегнатите.

После добави:

— Не мислех, че ще погледнете така, лейтенанте.

— Пърсел.

— Извинете?

— Пърсел. Няма „лейтенант“. Пърсел.

— Да, лейтенанте — каза Джонсън.

Пърсел се разсмя, Джонсън също се позасмя дрезгаво и невесело след него.

— Благодаря за брадвата — прибави той като се обърна.

Пърсел го погледна. Джонсън си тръгна с накуцване, като влачеше левия си крак и носеше брадвата окачена на мършавата си ръка. Прегърбен, изтощен, страхлив. Никак не беше за това приключение.

— Джонсън! — повика го тихо Пърсел.

Джонсън се спря и се обърна. Зачака. Застанал бе почти мирно.

— Доколкото разбирам — каза Пърсел като се приближи, — животът ти с другите на борда не е бил лек.

— Трябва да разберете — започна Джонсън с наведени очи. — Аз съм стар, имам тия пъпки по лицето, а сила колкото едно пиле. То се знае, че няма да ме зачитат.

— Тогава — каза Пърсел, като сви вежди — защо, дявол да те вземе, тръгна с тях, вместо да останеш в Таити? Ти не си от бунтовниците. Не те заплашваше никаква опасност, ако останеш.

Настъпи мълчание. Джонсън вдигна свободната си ръка към брадичката и потърка редките косми на бялата си брада. Сълзливите му сини очи гледаха големия нос.

— Как да кажа — заговори той и вдигна неочаквано глава с едно почти предизвикателно изражение — просто не искам да се върна в Англия. Всекиму може да се случи да сбърка нещо на младини, така ли е?

— И ти ли си сбъркал нещо?

— На младини — отвърна Джонсън и загледа пак носа си. — Лейтенанте — продължи той като повиши внезапно глас, — искам да знам право ли е, като съм сбъркал веднъж, да търпя наказание за през целия си проклет живот?

— Зависи — отвърна Пърсел. — Зависи дали си нанесъл с постъпката си голяма пакост някому.

Джонсън поразмисли малко и заключи:

— Най-много навредих на себе си.

Той се унесе, сякаш миналите събития нахлуха наведнъж в съзнанието му. В един миг се изчерви до уши, жилите на челото и слепоочията му се надуха обезпокоително, главата му щеше като че ли да се пръсне под напора на спомените.

— Не мога да кажа, че съм напакостил другиму, лейтенанте — заяви възмутено той. — Няма такова нещо! Не мога да кажа, че е било така! — продължи той като размаха показалец пред големия си нос. — И другият няма право да каже, че е така! Ако има дело, а пък не може да има за такъв случай, бог да ме убие и да ме опрости, лейтенанте, като Йов на бунището, никога никому не съм сторил зло. Така е думата де, ако има дело, знам какво ще кажат всички съседи, господ да ги поживи, ако бъдат добросъвестни свидетели, както казва нашият скуайър, а не проклети лъжци, както съм убеден аз. По-скоро другият ме е използувал, това е самата истина, лейтенанте, и ако сега има покрив над главата и пари да глътне по някоя и друга чаша бира в неделя след черква, кому другиму го дължи, ако не на мене? И господ да го прибере в пъклото, ако не е така, лейтенанте, вярно и достоверно, както че ме казват Джонсън.

Той продължи:

— Ще ви кажа какво съм сторил, лейтенанте: ожених се.

Последва мълчание. След малко Пърсел каза заинтригуван:

— Ако ми имаш доверие, разкажи докрай. Не разбирам. Каква връзка има женитбата ти с „другия“? Кой е този „друг“?

— Мисис Джонсън, лейтенанте.

— А, добре — каза Пърсел.

Джонсън го погледна и подхвана:

— Може да речете, че не е било кой знае какъв грях дето съм се оженил. Ох, не казвайте такова нещо, лейтенанте! — извика с укор той, сякаш Пърсел действително бе изказал подобно мнение. — Наистина ще е било тежък грях, щом бях наказан за до края на тоя проклет живот.

Той погледна Пърсел, сякаш очакваше съгласието му, но тъй като Пърсел мълчеше, продължи с гордост:

— Не бях беден, лейтенанте. Щях да съм си у дома сега, нямаше да тежа на енорията. Имах една къщица, лейтенанте, една градинка, питомни зайчета, кокошки. А предпочетох да изоставя всичко това и да се върна на служба на „Блосом“. На моите години, лейтенанте!

— Предполагам — каза Пърсел, — че и ти, като мене, не си познавал Бърт.

— Познавах го — отвърна Джонсън. — Служил бях по-рано при него.

Пърсел го погледна смаян.

— И предпочете…

— Предпочетох — каза кратко Джонсън.

Последва мълчание, след това Пърсел заговори отново:

— По същата причина ли дойде и с нас?

— Да, лейтенанте.

— Струва ми се — подхвана след малко Пърсел, — че си избрал едно прекалено крайно решение. Най-после, би могъл да избягаш от мисис Джонсън и пак да си останеш в Англия.

— Не, лейтенанте — отвърна Джонсън.

И добави с непоколебима увереност:

— Щеше да ме намери.

После замълча, махна със свободната си ръка, сякаш искаше да заличи с един замах всичките си спомени, и продължи:

— О, сега съм добре, лейтенанте, не се оплаквам.

И след това добави смирено:

— Може най-после и да се успокоя.

В същия миг пред къщата се чуха бързи стъпки и някой извика възбудено:

— Пърсел! Пърсел!

— Тук съм — обади се Пърсел и заобиколи къщичката, последван от Джонсън.

Дошъл бе Уайт. Запъхтян, облещил очи, с разтреперани устни.

— Всички са на канарата. С пушки. Търсих ви — едва успя да каже той.

Пое си дъх, преглътна и добави:

— Видяха платноход.

Пърсел посрещна вестта така, като че го удариха с пестник право в лицето.

— Далеко ли е? — запита беззвучно той. — Към нас ли идва?

Уайт вдигна рамене, обърна се кръгом и побягна назад, без да продума.

— Ела, Джонсън — каза Пърсел, като едва устоя на желанието си да изтича. — Не — добави нетърпеливо той, — остави брадвата тук, няма да ти дотрябва.

Вместо да тръгне по Западния булевард, той прекоси през гъсталака. Джонсън се мъкнеше подире му.

— Ей че работа, лейтенанте! — измърмори старецът.

— Да — отвърна Пърсел през зъби, — изглежда, че не си избрал добро място за спокойствие.

Когато прекосяваха площад Блосом, минаха покрай събраните жени. Те ги изгледаха мълчаливо. Знаеха вече. Навярно им бяха забранили да се приближават към канарата. И те се бяха събрали пред шатрата си. Престанали бяха да работят.

Когато Пърсел стигна до прореза в прибрежната канара, отгдето се излизаше в трънака, гласът на Мезън му извика да не се показва. Всъщност предупреждението беше засега излишно: корабът беше още много далеко. От него можеха да се забележат само очертанията на острова.

Мъжете — таитяни и англичани — седяха с пушки на колене до края на храсталака, прикрити зад няколко дребни палми, не по-високи от човешки ръст. Мезън беше прав, долепил око до далекогледа. Никой не продумваше. Всички погледи бяха втренчени в платнохода.

— Отива на изток — каза най-после Мезън. — Не се насочва към нас.

Но всички знаеха, че това не значи нищо. Островът не беше нанесен върху никоя карта. Капитанът на платнохода сигурно щеше да поиска да го разузнае.

Мезън свали далекогледа, взе го в лявата си ръка, а с дясната започна да търка дясното си око. Това негово движение беше така познато на Пърсел, че той просто се учуди като го видя да го повтаря в такъв момент.

Мезън престана да търка окото си и подаде далекогледа на Пърсел. И това беше част от обичайните действия.

— Мистър Пърсел — запита спокойно Мезън, — забелязвате ли флага му?

Ръцете на Пърсел се бяха изпотили върху далекогледа, той не успяваше да се съсредоточи, за да различи цветовете. После в гърлото му сякаш застана буца и той промълви едва чуто:

— Плава под британски флаг. Фрегата е.

— Далекогледът! — каза беззвучно Мезън.

Просто му го грабна от ръцете. Пърсел закри с дясната длан окото си, а когато я отстрани, видя, че хората гледат тревожно и нетърпеливо не платнохода, а Мезън.

— Вярно — потвърди Мезън.

Настана внезапно раздвижване, мълчанието беше почти непоносимо.

— Лейтенанте — обърна се Бейкър към Пърсел, — мислите ли, че нас търси?

Пърсел го погледна. Мургавото приятно лице на уелшеца изглеждаше невъзмутимо, но Пърсел забеляза, че някакъв едва видим тик подръпваше всяка секунда долната му устна. Пърсел не знаеше какво да отговори. Усещаше, че нозете му не държат и се опитваше да изпъне мускулите си, за да овладее това потреперване.

— Малко ме е грижа нас ли търси или другиго — избухна неочаквано Мак Лауд.

Адамовата ябълка подскочи в тънката му шия, когато добави:

— Знам само, че когото и да търси, нас ще намери!

Никой вече не продума. Фрегата! Как ще се борят с фрегата! Пърсел погледна моряците. Всички бяха побледнели под загара, но никой, с изключение на Смъдж, не изглеждаше да се страхува. Смъдж въртеше очи, долната му устна бе увиснала, той търкаше непрестанно ръце една в друга.

Пърсел седна в подножието на една малка палма. Беше по панталон и риза и не се чувствуваше много удобно. Духаше доста силен северозападен вятър, а пък храстите на изток от канарата бяха толкова гъсти, че не пропускаха слънцето. Пъхна ръце в джобовете си, сви рамене напред и изпъна гръб. В същия миг забеляза нозете си. Те трепереха.

Той преглътна слюнката си и се огледа. Никой не го гледаше. Всички погледи бяха втренчени към морето. После си пое дълбоко дъх, облегна се на лакът върху пръстта и напипа пушки. В острова имаше двойно повече оръжие, отколкото хора и Мезън бе накарал да наредят върху дървета запасните пушки, за да не стоят направо на земята.

— Внимавайте — каза Бейкър като проследи погледа на Пърсел, — пълни са.

Пърсел вдигна рамене. Безумие! С пушки срещу фрегата! Лично той за нищо на света нямаше да стреля срещу когото и да е. Взе пушката, която бе докоснал с ръка, сложи я на коленете си и започна изведнъж да я разглежда най-внимателно. Колко жалко, че оръжието имаше такова противочовешко предназначение! Беше прекрасно. Прикладът му беше плътен, изработен от красиво полирано дърво, а металическата цев лъщеше с успокоителен матов блясък. Пърсел поглади приклада и усети с наслада тежестта на оръжието върху нозете си. „Разбирам, че може да се обича пушка — помисли той, — тя е нещо изящно и мъжествено.“ Хората, измислили тая адска вещ, бяха съумели да й придадат и прелест. Той галеше оръжието върху коленете си: усещаше го как тежи плътно, топло, дружеско. Нозете му бяха престанали да треперят.

Мезън свали далекогледа, изгледа хората си и каза беззвучно:

— Насочи се към нас.

Няколко секунди никой не се обади, после Мак Лауд каза полугласно:

— Спукана ни е работата.

Всички погледи се обърнаха към него. Тогава той направи с ръка движение, като че надява на врата си примка, вдигна нагоре края на въображаемото въже, изкриви глава встрани, оплези език и облещи очи. Тъй като Мак Лауд изобщо приличаше на мъртвец, това кривене имаше голям успех. Хората извърнаха глави. Мезън се изчерви, премига, наведе чело напред и каза, без да поглежда никого, но с такава сила, сякаш думите му избухваха една след друга:

— Мене няма да ме пипнат жив!

Когато вдигна глава, прочете в очите на хората си, че решението му е намерило отзвук и в техните сърца. „Аз съм техен началник — помисли гордо той — и те очакват да ги спася.“

— Капитане — обади се Пърсел, — мога ли да взема далекогледа?

Мезън му го подаде, забеляза оръжието върху коленете на Пърсел и помисли: „Дори Пърсел, дори това агне…“ Обзе го чувство на гордост. Стори му се, че островът е голям кораб, а той е негов капитан и се нахвърля срещу фрегатата, за да я разцепи на две. Никога не бе чувствувал живота си така пълноценен. „Да унищожа фрегатата! — помисли яростно той. — Какво значение има, че ще ме убият! Да я унищожа! Само нейната гибел има значение!“

— Капитане — обади се Уайт.

Метисът беше толкова мълчалив, че всички се учудиха като чуха гласа му. Сам той изглеждаше изненадан, огледа се стеснително наоколо и се подвоуми. Пърсел забеляза, че при вълнение и неговото лице посивява като лице на таитянин.

— Капитане — продължи Уайт, — ето какво мисля аз. Морето е дълбоко, прибоят е бурен и фрегатата може да не посмее да спусне лодка.

— Можеше и да се подвоуми, ако не беше „Блосом“ — каза Мезън.

Да! Никой не бе се сетил. „Блосом“ ги бе издал! Без мачти, полуразрушен, останал само скелет от кораб, той се издигаше и можеше да се види доста отдалече върху единствения плаж, дето беше възможно да се слезе на сушата.

— Капитане — каза Бейкър.

Но Мак Лауд изръмжа така враждебно, че Бейкър млъкна. След като им бе представил бесилото, което ги очаква, Мак Лауд като че не искаше и да знае за опасността и разискванията. Изтегнал се бе по гръб с ръце под тила, с полузатворени очи, с пушка под ръка.

— Какво каза? — запита кротко Бейкър като го погледна с черните си лъскави очи.

— Казвам — отвърна презрително Мак Лауд, — че има хора, които забравят днес каквото са решили вчера.

Бейкър се изчерви под загара. Нарекъл бе Мезън капитане, но всички постъпваха така още от сутринта, а Мак Лауд смъмра само него. Погледна втренчено Мак Лауд. Ядосваше се и на него, и на себе си, и не знаеше какво да отговори.

— Какво има? — запита нетърпеливо Мезън.

— Не можем ли да се отбраняваме, без да стреляме срещу момчетата, които ще се опитат да слязат на брега?

Лицето на Мезън потъмня. Той запита кратко:

— Защо?

— Как да кажа — започна смутено Бейкър, — да стреляш така, без предупреждение, срещу хора, които не подозират нищо…

— Или те, или ти — изсъска Смъдж със стиснати зъби.

Побелял от страх, свит на две, с увиснала долна устна, той святкаше с неспокойните си, подвижни миши очи, полузакрити от посивели кичури коса.

— Смъдж ти отговори — заяви Мезън.

— Ами-и! — обади се Мак Лауд като отвори очи. — Отговори, ама не отговори.

Той прибра пушката си и стана. Цяла минута мина докато се изправи както трябва, след това разкърши снага, облегна се небрежно на пушката и изгледа моряците. Панталонът му беше толкова тесен, че всички кости на таза му изпъкваха, а под мръсната бяла фланела, каквато само той носеше, човек можеше да преброи ребрата му. С полузатворени очи, надменно изправен, приличащ повече от всеки друг път на присмехулно ухилен скелет, той не бързаше да заговори. Всички погледи бяха насочени към него. Мезън му обърна красноречиво гръб и долепи дясното си око до далекогледа.

— Така е! — продължи Мак Лауд. — Казвам ви, че Смъдж не отговори и доказателството, че не е отговорил, синчета, е, че отговори уклончиво. Мене хич не ме е грижа дали ще направя на пестил всички момчета от фрегатата, заедно с коменданта им. Само че, както казах, не е там работата; работата, синчета, е другаде. Фрегатата ще спусне някоя лодка, а в лодката десетина моряшки копилета. Да речем, че минат прибоя и слязат на брега. После? Стреляме, пребиваме един-двама, осакатяваме още толкова, другите се прибират на борда. А фрегатата какво ще прави? Вдига котва и с рул срещу вятъра, а? Така ли мислите? Убити са двама моряка от флотата на негово величество, а фрегатата офейква, така ли? Господи Исусе! Така ли разбирате тия работа? А не сте ли виждали, че фрегатите имат оръдия?

Той изгледа презрително присъствуващите.

— Сега пък аз ще ви кажа какво ще стане, синчета. Комендантът на фрегатата ще си каже: „Убиха ми двама хубостника, значи не ми мислят доброто ония там! Сигурно са разбойници! Пирати! Може да са и французи даже! Тогава аз тоя остров ще го стрия на сол, а след като го стрия на сол, ще му забия едно знаме, ще го нарека с името си и така негово величество ще има още един остров!…“ Ето какво ще си каже комендантът. После ще спусне във водата половината си лодки и половината моряци, ама преди да ги прати срещу нас ще започне да храчи върху ни с петдесетте си огнени уста и ще храчи един-два часа, това офицерско копиле. А какво ще стане после, синчета, не е важно за никого от нас, защото никой няма да остане жив.

Мезън обърна глава през рамо и хвърли поглед към моряците. Ясно беше, че шотландецът ги е завладял с въодушевлението и убедил с доводите си. Описанието, което бе дал за бъдещите събития, беше така изразително, така ярко и така правдоподобно, щото никой не се съмняваше, че е пророческо.

Мезън подаде далекогледа на Пърсел, обърна се рязко и застана срещу Мак Лауд.

— Какво предлагаш тогава? — каза той с разтреперан от яд глас. — Да се предадем ли? Не стига само да се всява паника, Мак Лауд. Трябва и план.

— Не всявам паника — отвърна Мак Лауд, разгневен, че е принуден да мине в отбрана след току-що спечеления успех. — Казвам само как стоят нещата. А колкото до плана, трябва да го обсъдим всички заедно. Имаме време. Фрегатата няма да пристигне до един час.

— Да обсъдим ли! — избухна веднага Мезън. — Да обсъдим! Та тук не е парламент! Докато обсъждаме, няма да подготвим нищо.

— Слушайте, Мезън — каза Мак Лауд.

— Как дръзваш да ме назоваваш така? — извика Мезън, почервенял от гняв. — Няма да търпя нито миг повече проклетото ти безочие.

— Ще трябва да го понасяте, Мезън — продължи Мак Лауд с провлечения си говор, — защото нямам намерение да ви наричам другояче. Тук не сме на борда. „Блосом“ вече гние на пясъка и не може да служи за нищо. Съжалявам, че трябва да ви го кажа, Мезън, но и капитанът му вече не служи за нищо. Вие умеете да ръководите платноходка, Мезън, признавам ви това. Но на сушата не струвате повече от когото и да е другиго. Имате право да изкажете мнението си и нищо повече. А пък колкото до парламента, ще ви кажа, Мезън, че попаднахме точно на думата: ние тук сме един малък парламент и още вчера гласувахме; гласувахме единодушно и знаете ли за какво? Да не ви наричаме вече по чин, Пърсел и вас. Вие не сте вече никакъв тук, Мезън, трябва да свикнете с тази мисъл. Както казах, имате право да изкажете мнението си и нищо повече.

Мезън остана за миг зяпнал, онемял, вцепенен. После се опомни, изправи се и изгледа строго моряците.

— Уайт? — запита кратко той.

— И аз казвам като Мак Лауд.

— Бейкър?

— Нямам нищо против вас — каза неловко Бейкър. — Но съм съгласен с другите. Тук не сме вече на „Блосом“.

— Джонс?

— Аз съм съгласен с Бейкър.

— Джонсън?

— Също — отвърна Джонсън като сведе поглед.

— Хънт?

Хънт изръмжа, но не отговори.

— Смъдж?

— Как мислите, Мезън — подхвърли Смъдж като издаде някак безочливо напред големия си нос, — че ще ви лижем краката ли, на Пърсел и на вас? Не ни трябват вече разни проклети офицери!… Ядохме им попарата!…

— Затваряй си устата — прекъсна го Бейкър, няма защо да сме невъзпитани.

Мезън се обърна към Пърсел, който следеше безучастно сцената, облегнат на едно дърво.

— Знаехте ли, мистър Пърсел? — запита мнително той. — Знаехте ли за това… гласуване?

— Току-що го узнах — каза Пърсел.

Той се изправи раздразнен. Недоверието на Мезън пресуши изведнъж цялото съчувствие, което изпитваше към него.

Настъпи мълчание. После Мезън каза враждебно:

— Тогава? Какво мислите по тоя въпрос?

Пърсел помълча няколко секунди. Търсеше начин да подскаже на Мезън, че не е съгласен с него, но без да го изложи пред моряците.

— Тогава? — повтори Мезън.

— Колкото се отнася до мене — отвърна отчетливо Пърсел, — аз ще продължа от уважение да ви наричам капитане, но ако моряците искат да ме назовават Пърсел, нямам нищо против.

— Нямате нищо против ли? — извика възмутено Мезън.

— Не, капитане.

— Тогава вие… — започна презрително Мезън.

Щеше да каже: „Не се отвращавате“, но замълча с отворена уста. Без малко щеше да забрави: офицери не биваше никога да се карат пред моряците. Устата му се затвори като мидена черупка той се завъртя към Мак Лауд, изгледа го и кресна разярено:

— То се знае, че ти си изкалъпил цялата работа, Мак Лауд! Ти си подстрекателят! Ти си отклонил хората от дълга им!

— Никого не съм подстрекавал! — отвърна Мак Лауд и се изправи с достойнство. — И нищо не съм изкалъпил. Имам право да си кажа мнението и го казах. А като говорите за дълг, Мезън, ще ви кажа нещо: не аз ви посъветвах да пратите на оня свят капитана си и да разбунтувате кораба му…

Мезън стана ален като божур, ръката му стисна пушката и на Пърсел се стори изведнъж, че ще застреля шотландеца. Мак Лауд навярно предположи същото, защото взе пушката си под дясната мишница и зачака с ръка на спусъка, с дуло насочено в нозете на Мезън. Минаха две-три секунди, след това Мезън сложи пушката на рамо, привидно успокоен, и напрежението премина.

— Моряци — започна твърдо той, без да поглежда някого, — щом мислите, че можете да минете и без капитан — много добре!

Поколеба се, забеляза, че лявата му ръка трепери, дръпна я зад гърба си и повтори с твърде жалко усилие да придаде насмешливост на гласа си:

— Много добре!

После замълча; искаше да си тръгне с началническа, твърда и ясно разбрана дума, но съзнанието му беше съвсем празно. Не смогваше да заговори.

Моряците чакаха неподвижни. И Мак Лауд дори не продума. Чувствуваха, че Мезън търси последната дума и не я намира, но вместо да им се стори смешен, те сами се чувствуваха неловко в това положение.

— Моряци — започна отново Мезън, зачервен, вдървен, премигващ, стиснал зад гърба лявата си ръка, — аз…

Млъкна отново. Смъдж се изсмя, а Бейкър го сбута веднага с лакът.

— Много добре! — повтори най-после Мезън с все същото жалко усилие да придаде насмешливост на гласа си.

После сви рамене, завъртя се кръгом и си отиде.

Настъпи мълчание. След това всички погледи се насочиха отново към морето и фрегатата. Тя растеше всеки миг и носеше смърт на всяка квадратна стъпка от палубата си.

— Е-е — каза Смъдж като проточи нападателно нос напред, — казвай къде е твоят план!

— Моят план ли? — отвърна Мак Лауд и му хвърли мрачен поглед.

— Все пак трябва да направим нещо! — продължи Смъдж, комуто страхът от фрегатата бе вдъхнал смелост да се обяви против Мак Лауд. — Щом изгони капитана, трябва да знаеш накъде ще насочиш кораба…

Между моряците се чу одобрителен шепот. Мак Лауд сложи ръка на мършавия си хълбок и ги изгледа презрително.

— Синчета! — каза провлечено и присмехулно той. — Загубихте капитана си. Не разчитайте на мене да го заместя. Не обичам нашивките. А ето какво ще ви кажа. Ако тук има синчета, които чакат баща им да им каже какво да правят, няма защо да питат мене. Добре запомнете това, синчета: аз не съм никому баща. Нито пък имам някакъв план.

Той млъкна, хвърли предизвикателен поглед към другарите си и продължи:

— Планът трябва да го изработим всички.

Настъпи мълчание, после Пърсел се обади учтиво:

— Аз имам да направя едно предложение.

Всички погледи се насочиха към него. Седнал в подножието на малката палма, с пушка на колене и далекоглед в ръка, той бе стоял така спокойно, че го бяха почти забравили. Моряците просто се стреснаха от присъствието му. Струваше им се по-естествено да тръгне след Мезън. Пърсел прочете това чувство в мълчанието, с което посрещнаха думите му, и каза рязко:

— Разбира се, ако не искате да изслушате предложението ми, аз съм готов да си отида.

— Пърсел — заяви важно Мак Лауд, като изгледа другарите си, за да изтъкне пред тях колко е либерален, — както казах и на Мезън, всеки тук има право на мнение и вие не правите изключение.

— Добре тогава — каза Пърсел. — Преди всичко мисля, че северозападният вятър много захладя, морето е неспокойно и не вярвам, че тъкмо сега фрегатата ще пусне котва в залива и ще спусне лодка.

Моряците обърнаха едновременно поглед към океана и загледаха вълнението. След миг Джонсън поклати глава и каза с дрезгавия си глас:

— Не е по-лошо от деня, когато слязохме!

Противопоставиха му се веднага, но някак плахо. Не смееха да се отдадат на надеждата, нито дори да я изразят — да не би съдбата да ги накаже за това.

— За пушките — продължи Пърсел — Мак Лауд е прав. Да ги използуваме е равносилно на самоубийство. Ето какво предлагам аз. Ако слязат моряци, на канарата трябва да се покажат само таитяни, като нададат бойни викове, а в случай на нужда да хвърлят камъни. Хората от фрегатата трябва да помислят, че имат работа с туземци.

Настъпи мълчание. Смъдж каза злобно:

— Не виждам разлика между този план и другия — на Мезън.

— И аз също — обади се Уайт, а черните му като катран очи светнаха злобно през процепа на клепачите.

Мак Лауд хапеше долната си устна, без да продума.

— Има разлика — каза Пърсел. — Преди да напуснем Лондон, получихме инструкция от адмиралтейството да не слизаме на суша в Океания, ако туземците се държат враждебно.

Настъпи ново мълчание. Мак Лауд загледа внимателно лицето на Пърсел.

— Чели ли сте тази инструкция, Пърсел? — запита полека той.

— Да — отвърна Пърсел.

Той не снемаше от Мак Лауд прозрачните си очи и докато издържаше погледа му, си мислеше: „Бог да ми прости тази лъжа.“

— Аз съм за — обади се Бейкър.

— И аз — каза Джонс.

Останалите мълчаха. Пърсел ги погледна. Хънт гледаше неизвестно къде с малките си бледи очи. Не бе разбрал нищо от казаното и гледаше Мак Лауд, сякаш го викаше на помощ. Старият Джонсън клатеше одобрително глава, но по плахите погледи, които отправяше към Мак Лауд, Пърсел разбра, че не смее да изкаже мнението си преди шотландеца. Уайт и Смъдж се колебаеха. Бяха така враждебно настроени към Пърсел, че не се решаваха да одобрят предложението му. И те чакаха да се изкаже Мак Лауд. „Ако има парламент — мина през ума на Пърсел, — ще го ръководи Мак Лауд.“

— Дявол да го вземе — заговори най-после Мак Лауд, — нямаше да е лош планът ви, Пърсел, ако не беше тоя проклет скелет на „Блосом“ на пясъка с написаното на кърмата име, което капитанът на фрегатата може да види с далекогледа си от двадесет минути разстояние. А щом това копиле го види, вярвайте ми, синчета, ще почне да се пита за едно, за друго. И кой знае дали ще повярва, че черните островитяни са изпотрепали момчетата от „Блосом“. В такъв случай няма да се учудя, ако настои да ни намери, дори ако черните вземат да му търкалят камъни по главата.

— Тогава? — каза Смъдж.

— Тогава — продължи Мак Лауд, — ето какво ще кажа аз: да постъпим отначало както казва Пърсел, но ако момчетата от фрегатата упорствуват, да се шмугнем с жените, храните и пушките в храстите из планината.

Той замълча, подуши вятъра и хвърли поглед към морето. Северозападният вятър бе захладял още повече; или само така му се струваше?

— Защо из планината? — запита Смъдж.

— Там има вода.

— А какво ще правим в храсталака?

— Ще си въртим палците — каза Мак Лауд и изсумтя презрително.

После изведнъж почервеня, наведе към Смъдж високата си снага и добави яростно.

— Господи! Не разбра ли? Какво имаш в кратуната? Нищо ли? Изпразниха ли я? Черупка ли е? Не разбра ли, че не бива да се бием с ония копилета, защото ако се бием, е свършено с нас?

— Защо ни са пушките тогава? — запита Смъдж.

Мак Лауд се изправи и продължи със спокойна насмешка:

— Защото нашите любими сънародници са упорити. Може да тръгнат да ни гонят. Могат да ни принудят да умрем от глад. Може дори да подпалят храсталака, за да ни накарат да излезем.

— Тогава? — запита Уайт.

— Тогава ще излезем, ама ще продадем скъпо кожата си.

Настъпи мълчание. Уайт вдигна ръка и каза с пискливия си напевен глас:

— Аз съм за.

Всички, освен Хънт, последваха примера му. Вдигнатите ръце на моряците не стигаха по-високо от устата му и той ги гледаше тревожно с малките си свински очи.

— А ти — каза Смъдж като го сръга в хълбока, — няма ли да гласуваш?

Хънт вдигна ръка.

— Пърсел — подхвана Мак Лауд, — ще кажете ли на черните да приберат колкото могат храна от селото и да бъдат готови да отнесат и да скрият всичко в храсталака?

Пърсел преведе и таитяните най-невъзмутимо се втурнаха да изпълнят искането. Откато Мезън им бе раздал пушки, те седяха настрана и не продумваха.

— Питам се какво ли мислят тия птици — каза Мак Лауд, като търкаше с показалец носа си. — Дано не ни издадат, като се скрием в горичката.

— Няма да ни издадат — отвърна сухо Пърсел.

Той вдигна далекогледа, но не намери веднага фрегатата. Този път нямаше грешка: морето се бе развълнувало и някои вълни бяха толкова високи, че от време на време закриваха носа на кораба.

— Според мене — забеляза Пърсел като едва смогваше да овладее треперенето на гласа си, — тя не може вече да се приближи към сушата при такъв противен вятър.

Той подаде далекогледа на Мак Лауд, който започна да ругае, защото не можа да го нагласи веднага. После застана неподвижен. Сухожилията и мускулите се издуха в мършавия му врат, а тилът му започна да се изчервява. Моряците бяха приковали поглед в морето, но пред острова бе паднала мъгла, та не смогваха да видят платната на фрегатата, за да са сигурни в посоката й.

— Бяга пред вятъра! — изрева Мак Лауд. — Погледнете, Пърсел! Бяга пред вятъра!

Пърсел взе далекогледа; докато го нагласяваше, чу наоколо си задъханото дишане на моряците. Вярно беше, фрегатата се бе насочила отново на изток. Прибрала бе много от платната, посрещаше вятъра с левия си борд и подскачаше тежко. Явно беше, че щом отмине острова, ще поеме югоизточна посока, за да намали наклоняването. Морето все повече и повече се диплеше.

Пърсел свали далекогледа и си пое дълбоко дъх. Стори му се, че дробовете му се бяха затворили и сега се отвориха отново.

— За всичко друго може да мисли, но не и да се приближи към сушата — каза радостно той. — След един час ще изчезне от погледа ни.

Всички искаха да погледнат през далекогледа, за да се уверят в курса на фрегатата. Опасността беше все още много близка. Страхуваха се, че може да се върне още докато говорят за нея. После започнаха да се чудят на далекогледа. Когато дойде ред на Джонсън, той заяви гордо, че цял живот е гледал как Бърт долепя око до тази дяволия, но никога не вярвал и той да долепи един ден своето до нея. Вярно беше. Далекогледът беше на Бърт. А сега беше техен. Бърт беше мъртъв, Мезън не беше вече началство, те бяха свободни.

С пушка на рамо, облегнал ръка на една малка палма, Мак Лауд оглеждаше кръгозора. Когато Джонсън върна далекогледа на Пърсел, той се поизправи и каза:

— Предлагам нещо: да изгорим „Блосом“. И то веднага.

Настъпи мълчание, после Бейкър каза възмутено:

— С целия дървен материал?

Възражението дойде на място. Моряците погледнаха Мак Лауд и отвърнаха глава. Не смееха да му противоречат, но не бяха съгласни да се изгори „Блосом“. Преди всичко „Блосом“ беше тяхна собственост. За хора, които трябваше да се прехранват с каквото им попадне, той беше цяло богатство. От дъските и железарията му можеха да си направят какви ли не полезни дреболии.

Мак Лауд ги изгледа презрително.

— Господи — извика той с дрезгавия си глас, — щом мина опасността и я забравихте! Ето какви са моряците!… Мозък колкото у сардела! Може би Бейкър иска да си издълбае лула от кила на „Блосом“, но аз, момчета, ще ви кажа, че не искам да загубя скъпоценното си вратле заради лулата на Бейкър. „Блосом“ става само за едно — да ни открият по него, още ли не сте разбрали това? Той е визитна картичка пред острова ни: „Тук се намират метежниците от «Блосом». Добре дошли, фрегати на негово величество!“ И то визитна картичка, която се вижда от няколко мили в морето! Ако се мерне някой кораб насам, „Блосом“ ще го привлече както захар привлича мухите. Разберете! Капитаните пощуряват, като видят труп на кораб. Отломка да е, веднага се насочват към нея, колкото и да бързат, и започват да се вълнуват, като си задават какви ли не въпроси. Вярвайте, синчета, няма да се намери ни един проклет капитан из целия Тихи океан, който да не пожелае да слезе на сушата, за да подуши тая развалина.

Пърсел погледна моряците. Мак Лауд ги бе убедил и тоя път.

— Мак Лауд — каза той, — ако ще се гласува, мисля, че трябва да повикаме и мистър Мезън.

— Това е негово право — отвърна Мак Лауд.

И добави, като сви рамене:

— Но се обзалагам на един пенс, че няма да дойде. Уайт, иди потърси…

Щеше да каже „капитана“, но се опомни.

— Иди потърси Мезън.

Уайт послуша. Нямаше вече капитан. Но Уайт продължаваше да е стюард. Пращаха го да разнася съобщения от единия до другия край на селото. Всички, на първо място сам Уайт, намираха това за нещо съвсем редно.

След няколко минути се върна.

— Не иска да дойде — каза задъхано той.

Мак Лауд вдигна вежди и разпери демонстративно пред себе си дясната си ръка.

— Каза ли му, че става дума за „Блосом“? — запита Пърсел.

— Да — отвърна Уайт.

Пърсел прочете отново в очите му необяснима омраза.

— Каза ли му, че става дума да се изгори „Блосом“?

— Не — отвърна Уайт.

— Поставям на гласуване предложението си — заяви с достойнство Мак Лауд.

Всички, с изключение на Пърсел, вдигнаха ръка.

— Мисля — каза Пърсел, че ако бяха казали на мистър Мезън, че става дума да се изгори „Блосом“, той щеше да дойде.

— Това нямаше да промени нещата — обади се Смъдж. — И без неговия и вашия глас пак има мнозинство.

— Не е там въпросът — отвърна търпеливо Пърсел. — Лично аз съм съгласен да изгорим „Блосом“. Но мисля, че трябваше да дадем случай на мистър Мезън да се изкаже. Искам да поканим втори път мистър Мезън да дойде.

— Поставям на гласуване това предложение — каза Мак Лауд.

Мак Лауд, Уайт, Смъдж, Хънт и — с малко закъснение — Джонсън гласуваха против. Джонс, Бейкър и Пърсел — за. Това гласуване остави тежко впечатление у Пърсел. Явно беше, че Мак Лауд разполага с мнозинство в „парламента“. Уайт и Смъдж щяха да гласуват с него от убеждение, Хънт от глупост, Джонсън от страх.

— Предложението на Пърсел се отхвърля — заяви Мак Лауд.

Помълча и добави:

— Предложение да се изгори незабавно „Блосом“.

Всички гласуваха за. Пърсел мълчеше.

— Пърсел? — запита Мак Лауд.

— Въздържам се — отвърна Пърсел.

— Какво значи това „въздържам се“? — обади се Джонсън.

Мак Лауд вдигна рамене.

— Значи, че не гласува нито за, нито против.

— Така ли? — опули се Джонсън. — Казваш: „въздържам се“, а то значи нито да, нито не. И имаш право да постъпиш така? — продължи недоверчиво той.

— Разбира се.

Джонсън поклати учудено глава.

— Гледай ти! — подхвана той. — Да не повярваш! „Въздържам се“ — повтори почтително той, сякаш се учудваше, че една дума може да има такава власт.

— Щом разбра, остави ни на мира! — смъмра го Смъдж.

Мак Лауд се изкашли и заяви тържествено:

— Предложение да се изгори „Блосом“: седем гласа за. Един въздържал се. Един отсъствуващ. Предложението се приема.

— Да почваме! — каза разпалено Смъдж.

След като решиха да го сторят, подпалването на „Блосом“ се превърна в удоволствие. С какъв пламък щеше да лумне проклетата черупка! Можеше да разтопи чакъла в заливчето! Моряците се втурнаха към канарата и Пърсел ги чу как скачат от скала на скала по стръмната пътека към плажа.

Пърсел обърна гръб на морето, стигна в селото и тръгна по Източния булевард. По този начин отбягна да мине по площад Блосом, дето жените щяха да го отрупат с въпроси.

След един час, съблякъл ризата си, той цепеше дърва в градината, когато чу, че някой го вика. Вдигна глава. Беше Бейкър, пребледнял.

— Елате по-скоро! — извика Бейкър. — По-скоро! Моля ви се! Да тичаме! Само вие можете да попречите…

Гласът на Бейкър беше толкова тревожен, че Пърсел тръгна с него и затича през гората по посока на канарата.

— Какво има? — запита той докато тичаше.

— Стана страшно скарване с Мезън. Черните трябва да са го предупредили!… Старият беше полудял! Крещеше. Просто плачеше! Искаше да се хвърли в огъня! Най-после се прицели в Мак Лауд!…

— Уби ли го?

— Не, успяха да го обезоръжат, вързаха му ръцете, качиха го на канарата, изпъдиха черните… Да тичаме, лейтенанте! Да тичаме!

— Защо? — извика Пърсел, а гърлото му се сви от страх.

Бейкър политна, успя да запази равновесие и се обърна към Пърсел.

— Искат да го обесят!

Шеста глава

Още от пръв поглед Пърсел видя всичко: примката, която висеше от най-големия клон на един панданус, в подножието на дървото Мезън с вързани ръце и нозе, моряците, наредени в полукръг наоколо, а зад групата — високите пращящи пламъци и спиралите дим, които се издигаха от плажа.

Докато тичаше, Пърсел забеляза, че въжето не е още вързано, а само прехвърлено през клона. Застанал отдясно до Мезън, Мак Лауд държеше в ръка свободния край. Хънт бе изправил исполинската си снага вляво от пленника и понеже беше много висок, примката се люлееше на едно равнище с лицето му.

Щом видя, че Мезън е жив, Пърсел престана да тича. Беше запъхтян от тичането и пристигна до групата, притиснал ръка до хълбока си. Той погледна Мезън с разширени от ужас очи, но Мезън не поглеждаше никого. Стоеше почти мирно, с вдървено лице, загледан право пред себе си. Насърчени от неподвижността му, разноцветните птиченца от гъсталака хвърчаха около него. Когато Пърсел пристигна, едно от тях кацна на рамото на пленника и се завъртя весело и насърчително. Мезън не се обърна и не мръдна.

— Мак Лауд! — извика задавено Пърсел.

— Не бойте се, Пърсел — каза Мак Лауд. — Нямаше да гласуваме без вас и без Бейкър. Всичко ще стане както му е редът. Всеки ще може да се изкаже. И Мезън ще говори, колкото иска, за свое оправдание.

— Сигурно не възнамеряваш сериозно… — извика Пърсел.

— Съвсем сериозно — отвърна Мак Лауд. — Ако не бяха попречили на Мезън да стреля, водните бълхи щяха да се гощават сега с мозъка ми.

— Но все пак не е стрелял!

— Ех! — каза Мак Лауд. — Защото не успя. Уайт го улови навреме.

— Не бих казал, че беше точно така — обади се изведнъж Джонс. — Не че нямаше време. Цели две секунди минаха, докато Уайт се нахвърли върху му.

— Искаше добре да се прицели в мене — възрази Мак Лауд.

Честното младежко лице на Джонс се сви от усилието, което правеше, за да си припомни как бе станало всичко.

— Не — каза той, — не беше така. Просто приличаше на човек, който се чуди да стреля ли, или да не стреля.

Джонс погледна Мезън, сякаш търсеше потвърждение от него. Но Мезън не мръдна. Със затворена уста, вкован поглед и презрително изражение, той като че не слушаше дори спора, от който зависеше животът му. Явно беше, че е решил да мълчи и да пренебрегва съдиите си. „Храбър е — помисли раздразнено Пърсел. — Много храбър и много глупав.“

— Виждаш ли — каза настойчиво Пърсел, — дори ако Уайт не се е нахвърлил върху му…

— Така казва Джонс — прекъсна го буйно Смъдж. — Аз казвам противното. Казвам, че щеше да стреля.

Пърсел замълча за миг. „Смъдж иска да убият Мезън“ — прелетя като мълния в мисълта му. Обзе го отвращение и присъствието на Смъдж му стана така непоносимо, че не можеше да го погледне.

— Трябва да ме разберете, Пърсел — каза Мак Лауд.

А Пърсел помисли: „Започва вече. Ще поведе разискванията.“

— Слушай — прекъсна го Пърсел, — не бива да започнем настаняването си на острова с убийство. Защото това е убийство!…

Искаше да говори убедително, а чу отчаяно как гласът се лее от устата му слаб, безжизнен, беззвучен. Обзелото го вълнение му отнемаше всяка възможност да го предаде на другите…

— Убийство е! — повтори той. — Мезън е сбъркал като се е прицелил в тебе, но не е бил на себе си. А вие, ако го обесите…

Млъкна. Погледна моряците. Не бе им направил никакво впечатление. Свършено беше. Уайт, Смъдж, Мак Лауд щяха да гласуват за. Хънт не снемаше от примката бледите си очички, глупавата му муцуна не изразяваше нищо, но явно беше, че ще гласува с Мак Лауд. Забил нос в земята, Джонсън търкаше с лявата си ръка червените пъпки, които разяждаха брадата му. Ни веднъж не бе погледнал Пърсел.

— Убийство е! — извика Пърсел.

Напразно. Имаше впечатлението, че говори на камъни. Мак Лауд го гледаше. Само той от всички моряци го бе изслушал внимателно. Почака. Не бързаше да заговори отново, сякаш искаше да подчертае, че оставя на противната страна достатъчно време да се изкаже. Сивите му очи блестяха под клепачите без мигли. Тънките устни бяха стиснати между острия орлов нос и вирнатата брадичка. По лицето му нямаше нито грам тлъстина. Кожата покриваше само кости, а в двете страшни трапчинки под скулите му се виждаше как потреперват мускулите на челюстите.

— Пърсел — започна най-после някак важно той, — казвате, че не бива да започваме настаняването си на острова с убийство. Именно това казвам и аз! Тъкмо защото започваме живота си на острова, трябва да бъдем строги към ония копилета, които искат да си играят с пушките. Иначе какво ще стане? Ще почнем да се самоизбиваме на тоя остров! Ясно! Щом се скараш със съседа си — дан, дан! Щом харесаш нивата му повече от своята — дан, дан! Щом поискаш да му грабнеш индианката — дан, дан! Какво ще стане тогава? Ще заповядва този, който стреля пръв! А това значи анархия! Значи клане! Ето какво ще кажа, Пърсел — продължи той. — Не се сърдя на Мезън, че искаше да стреля срещу мене. Пощурял беше за черупката си тоя човек и му беше причерняло пред очите. Но трябва ред — продължи настойчиво той, — трябва пример! Тъкмо от самото начало, Пърсел. В това именно вие не сте прав, според мене. Който заплашва, че ще пребие другаря си, или просто вдигне ръка, без да продума — въжето, казвам аз, и то веднага! Незабавно! Иначе няма да има ред на острова. Всички до един ще се погубим!

Пърсел го погледна смаян. Личеше, че Мак Лауд е искрен. Този метежник олицетворяваше почитта към закона. Този убиец искаше да закриля живота на съгражданите си. Разсъждаваше като човек на реда…

Бейкър се обади ненадейно:

— Не обесиха Кори, когато стреля срещу Меоро.

— Вярно! — потвърди веднага Пърсел. — Имаме вече прецедент. А не е справедливо да прилагаме различни мерила.

Мак Лауд беше дотолкова човек на реда, че се смути от думата „прецедент“, но само за няколко секунди. Веднага се съвзе.

— Те бяха черни — каза презрително той. — Черните се оправят както си щат. Това не е наша работа.

Последва мълчание. После Мак Лауд продължи:

— Мезън, имате ли да кажете нещо в своя защита?

Мезън не отговори. Мак Лауд повтори въпроса и зачака търпеливо. Пърсел отвърна поглед. Пот течеше по гърба между плешките му. Всичко беше предрешено. Не можеха да се спрат събитията, както не може да се спре скална отломка, която се търкаля по нанадолнище. Мак Лауд щеше да каже: „Предлагам Мезън да бъде обесен поради опит за убийство.“ Джонс, Бейкър и самият той щяха да гласуват против. Останалите — за. Пърсел се облегна с ръка о стъблото на пандануса. Чувствуваше се слаб, попаднал сякаш между чужди хора. Очите му се местеха от гъсталака към заобикалящите го моряци, като че ги виждаше за пръв път. Слънцето огряваше тук-там земята с весели петна, лъскавите разноцветни птици прехвръкваха около моряците и Мезън. Една кацна на примката. Още две се присъединиха към нея и примката се залюля леко над главите на хората.

— Предлагам… — започна Мак Лауд.

В същия миг Хънт изръмжа. Това беше толкова неочаквано, че Мак Лауд млъкна и всички погледи се насочиха към исполина.

— Това стана на „Суалоу“ — каза ненадейно Хънт, вперил бледите си очички в примката, — спомням си. Може да има три години от тогава. Може и четири.

Настъпи мълчание и тъй като той не каза нищо повече, Смъдж обърна към него мишето си лице.

— Какво си спомняш?

— Един момък. Декер му беше името — отвърна Хънт.

Той млъкна, сякаш се учуди, че е заговорил, погледна Смъдж, смръщи обраслата си с червени косми муцуна и прибави:

— Защо измайсторихте тая мръсотия?

— Коя мръсотия?

Хънт вдигна глава и докосна примката. Пъстрите птички хвръкнаха.

— За Мезън — допълни Смъдж. — Искаше да стреля срещу Мак Лауд. Ще го осъдим.

— Ще го осъдим ли? — отекна Хънт.

Бледите му очи се замъглиха и той каза смутено:

— Момъкът, дето се казваше Декер, беше ударил един офицер. Метнаха тая мръсотия на врата му и задърпаха.

Всички зачакаха, но Хънт отново млъкна. Бледите му очички гледаха някъде далеко. Сякаш не беше тук.

След миг Мак Лауд каза:

— Предлагам Мезън да бъде обесен поради опит за убийство.

Тогава старият Джонсън вдигна глава и заяви високо и решително:

— Аз се въздържам.

Приготвил си беше изречението още отначало и едва изчака Мак Лауд да довърши, за да го изкаже. След като го изрече, хвърли поглед наоколо си, после присви малките си очи и загледа особено самодоволно брадавицата на носа си. „Нищо не се знае още“ — помисли обнадеждено Пърсел.

— Ти си луд! — викна заплашително Смъдж.

Джонсън се изправи със смелостта на плахите:

— Това е мое право — отвърна той. — Така каза Мак Лауд.

— А като става дума за право — обади се Пърсел и отправи смразяващ поглед към Смъдж, — ти нямаш право да влияеш със заплахи на гласуващите.

— Затваряй си устата, Смъдж — каза Мак Лауд.

После се обърна и над главата на Мезън погледна Хънт. Той го гледаше сърдито, с глухо, гърлено ръмжене.

Гледана в профил, муцуната на Хънт беше така сплесната и така лишена от релефност, сякаш бе служила за наковалня на голям механичен чук. На младини Хънт е бил боксьор и години подред нещастната му глупава глава е била блъскана от пестниците на противниците. От това може би бе станал толкова глупав и раздразнителен, а малките му очи бяха придобили изражение на подгонен звяр.

— Защо ме гледаш така? — запита Мак Лауд.

Хънт изръмжа, без да отговори. Мак Лауд сви рамене.

— Да продължим — каза той. — Смъдж?

— За — отвърна някак поривисто Смъдж.

— Уайт?

— За.

— И аз съм за — каза Мак Лауд. — Джонс?

— Против.

— Бейкър?

— Против.

— Пърсел?

— Против.

— Хънт?

Хънт изръмжа, впери в Мак Лауд свирепия си поглед и каза бавно и отчетливо:

— Махни оттам тая мръсотия!

Мълчание.

— Тя е за Мезън — каза Смъдж. — Щеше без малко да застреля Мак Лауд.

— Махни оттам тая мръсотия! — повтори Хънт и заклати глава от дясно на ляво, като мечка. — Не ща да я гледам повече!

Мак Лауд и Смъдж се спогледаха. Пърсел се изправи с разтуптяно сърце и каза рязко:

— Преди да се направи нов опит да се влияе на гласуващите, искам да отбележа, че Хънт не одобрява обесването.

Никой не отговори. Моряците бяха втренчили очи в Хънт и чакаха какво ще каже. Но Хънт издаваше безсловесни сърдити ръмжения, които не можеха да се вземат за думи. След миг той погледна, стисна устни, като че се готвеше да заплаче, после погледът му проследи постепенно въжето до клона, където беше закачено, а оттам се спусна пак така бавно до другия му край, който беше в ръката на Мак Лауд.

— Хънт — каза Мак Лауд, издържайки твърдо погледа му, — трябва да гласуваш. За ли си, или против?

Хънт изръмжа, протегна светкавично ръка пред Мезън, сграбчи ръката на Мак Лауд и я разтвори като ръка на дете, стиснало играчка. Свободният край на въжето се изплъзна от ръката на Мак Лауд и се залюля във въздуха. Хънт грабна примката и я задържа. Въжето започна да се отпуска, отначало бавно, след това все по-бързо, докато стигна до земята, дето се завъртя и спря. Хънт го ритна с кратки победоносни изръмжавания, като куче, което е убило смок.

Никой не се обаждаше. Пърсел гледаше в нозете си въжето, това доказателство за изобретателността на човека. Беше яко конопено въже, изцапано със смола по средата, избеляло от слънцето, на места изтъняло от употреба. Захвърлено на земята, с примка, която не се виждаше между другите спирали, то изглеждаше безжизнено, безопасно, без значение.

— Предлагам — заяви Пърсел, като се мъчеше да овладее неволното треперене на гласа си — да сметнем, че Хънт е гласувал против.

Бледен, стиснал устни, Мак Лауд разтъркваше пострадалата си ръка. Щом Хънт гласува с Пърсел, а Джонсън се въздържа, ставаха четири гласа против и три за: беше победен.

Мак Лауд усети, че моряците го гледат. Изправи се и стори нещо неочаквано: усмихна се. Устните му се отдалечиха една от друга и при това движение бузите му, вместо да се поиздуят, още повече хлътнаха, така че лицето му заприлича повече от всякога на мъртвешко.

После изгледа последователно другарите си, спокойно и насмешливо.

— Синчета — започна най-сетне той с провлечения си, но отсечен говор. — Не съм съгласен, че Хънт е гласувал. Не, синчета, не съм съгласен да броим гласа му, защото той не гласува като християнин с езика, който господ му е дал, за да приказва…

Този благочестив език учуди всички, а учудването даде време на Мак Лауд да се опомни. Никой не се сети да възрази или да го прекъсне.

— Обаче — продължи Мак Лауд — трябва да бъдем справедливи. Ако не броим Хънт, и тъй като Джонсън се въздържа, имаме три гласа за и три против. Няма мнозинство за. Няма мнозинство против. Тогава питам: какво ще правим?

Питането беше просто формалност, защото преди някой да успее да отговори, той продължи:

— Ще ви кажа, синчета: оттеглям предложението си.

Той изгледа моряците, сякаш искаше те да потвърдят колко е великодушен. „Роден политик! — помисли си Пърсел. — Загуби, а се държи като победител.“

— И така — продължи Мак Лауд — много шум за нищо, туряме му пепел и Мезън е свободен. Но след това — добави драматично той — какво ще стане? Някой ден Мезън ще повтори опита си и тоя път ще ми пръсне мозъка. Някои момчета — погледът му се плъзна върху Хънт — са толкова дебели, че се държат на крака и без мозък, само с теглото си. Но на мене ми трябва мозък да командува на кокалите, инак и най-лекият северозападен вятър ще ме отнесе като хвърчило… Искам да гласуваме за друго, синчета, и то още сега. Искам за в бъдеще, което копиле заплаши, че ще убие другаря си, или извади нож, да бъде съдено и обесено в двадесет и четири часа.

Последва мълчание, после Бейкър се обади недоверчиво:

— Като се подразбира, че гласуването няма да се приложи за Мезън?

— То се знае.

— Аз съм против — заяви Пърсел. — Никой няма право да убива брата си.

— Амин — подхвърли Смъдж.

Ненавистта на Смъдж към Пърсел беше така безочлива, че всички се почувствуваха неудобно. Пърсел остана невъзмутим.

— Поставям предложението си на гласуване — каза Мак Лауд.

Джонсън се въздържа. Хънт не отговори. Пърсел гласува против. Останалите за.

— Прието — каза със задоволство Мак Лауд. — Уайт, можеш да развържеш Мезън.

Уайт послуша и всички погледи се обърнаха към Мезън. Като го отвързаха, той размърда два-три пъти ставите на ръцете си, оправи връзката си, раздърпана при боричкането, и без да продума или да погледне някого, им обърна гръб и си тръгна.

Моряците го гледаха как се отдалечава.

— Храбър е старият — пошепна Джонсън. — Как се държеше само под въжето!

— Не — възрази Мак Лауд и изсумтя презрително, — това не е храброст, а дресировка. Тия копилета, офицерите, ги учат да стоят като заковани в проклетите им школи. „Момчета, наливат им в главите, стойте като заковани! И майка ти да е пияна, ще стоиш като закован!“ Така по неволя стоят като заковани и под бесило…

— Както и да е — каза Джонсън.

Откато се бе въздържал при гласуването, той бе станал много смел. Мак Лауд не отговори. Обърнал се бе и гледаше пламъците, които се издигаха от плажа.

— Аз — извика оживено той — се връщам да погледам огъня! Не съм виждал често такъв огън! А не се случва всеки ден на прост моряк да подпали кораб като „Блосом“.

Всички се разсмяха. Мак Лауд се засмя след тях на собствената си шега. Острото му лице придоби изведнъж радостно, детинско изражение. Моряците тръскаха глави, говореха всички едновременно, потупваха се. Пърсел видя как се загубиха със смях и боричкане по пътеката към канарата. Всичко беше вече забравено. Приличаха на ученици, които бързат да потичат на открито след мъчен урок. „Не са лоши“ — помисли си Пърсел.

Той направи няколко крачки. Не му се искаше да се върне в селото. Чувствуваше се уморен. Седна в подножието на пандануса, на който без малко щеше да увисне Мезън, сви колене и ги обви с ръцете си. Беше смаян от безмилостното стечение на обстоятелствата. Само защото една фрегата се бе появила на хоризонта в осем часа сутринта, Мезън стоеше след няколко часа с вързани ръце и нозе под бесило. И само защото Хънт видял преди три години да бесят негов другар и зрелището не му се понравило, Мезън се бе спасил от смърт. Дължеше живота си на тази дребна случайност — на спомена, който се бе закачил кой знае как в жалкия тъмен мозък на Хънт.

Чу зад себе си лек шум. Преди да успее да се обърне, хладни ръце закриха очите му и женска гръд се притисна до гърба му.

— Ивоа! — извика той и улови ръцете. Не позна. Ръцете бяха по-малки от тези на Ивоа. Отстрани ги от очите си. Чу се остър смях. Беше Итя. Коленичила зад него и притисната до рамото му, тя го гледаше с веселите си лукави очи. Пърсел й се усмихна, но пусна ръцете й и се отстрани.

— Ай, ай! — извика Итя като се вкопчи за рамото му с престорена уплаха. — Щях да падна, Адамо!

— Седни, тогава — каза Пърсел.

Тя се намуси, сведе клепачи, вдигна ги отново, разкърши рамене и хълбоци, сви чипото си носле и най-после послуша. Пърсел се забавляваше от движенията й. Между толкова едри и внушителни жени, ниският ръст и слабата снага придаваха на Итя чара на дете.

Той й се усмихна.

— Откъде идваш, Итя?

Погледна я. Тя си придаде веднага сериозно изражение и започна отново да се муси. Тайна било откъде идва. Не знаела дали бива да я каже… Весело пламъче танцуваше непрестанно в черните й очи. Какво закръглено, засмяно лице имаше! Всичките й черти се насочваха нагоре: веждите, очите, носът, ъглите на устата…

— От селото — каза най-после тя.

— От селото ли? Защо разправяш небивалици? Аз съм седнал срещу пътеката. Щях да те видя като идваш.

— Оттам, оттам — каза Итя и наду устни, сякаш ще се разплаче. — Колко ме огорчаваш, Адамо! Смяташ ме за лъжкиня!

После се разсмя с глас, сякаш нямаше нищо по-смешно от това да се преструва, че плаче.

— Дойдох по пътеката — продължи тя, — но я изоставих, като видях пеританите под дървото. Разбрах, че пеританите не искат никой да се приближава. Затова се промъкнах между дърветата до храсталака. Оттам — добави тя като разпери ръце и разкърши снага, за да издаде напред гръдта си — избиколих дотук. Всичко видях! — каза тя с весело изражение, което съвсем не подхождаше на тайно наблюдаваното от нея зрелище.

— Какво видя?

— Всичко.

— Добре, щом си видяла всичко, връщай се в селото. Ще има какво да разправяш там.

Итя се намуси, седна с кръстосани нозе, облегна рамо о рамото на Пърсел, обърна глава и го загледа изпод ресниците си.

— Не сме ли добре така?

Тя се усмихна. Невъзможно беше да погледнеш закръгленото й лице и искрящите очи и да не ти се доще да се усмихнеш. Пърсел я гледаше почти разнежено. Итя беше изтъкана от простодушие и хитрост, но и самата й хитрост беше простодушна.

Минаха няколко секунди, след което Итя каза учтиво, с кротко и мило гласче:

— Целуни ме, ако обичаш, Адамо.

Почти всички ваинета бяха възприели пеританските целувки: по устата. Но не им придаваха никакво любовно значение. Случваше им се дори да се целуват така помежду си — на шега, защото го намираха забавно.

Пърсел се наведе и тъкмо когато щеше да я целуне, зърна през ресниците погледа й. Веднага стана.

— Върви си в селото, Итя.

Тя стана след него с наведена глава и изражение на виновно дете; но когато Пърсел се приближи към нея, за да я утеши, тя се хвърли върху му, сграбчи го, сключи ръце зад шията му и се притисна безумно до гърдите му. Той усети, че гърдите й се притискаха до кожата му и тъй като главата на Итя стигаше до брадичката му, вдъхна острия мирис на косата й, примесен с ухание на ибискус.

Улови я за раменете, за да я отстрани, но тя беше по-силна, отколкото предполагаше, и се притискаше до него така, сякаш искаше да нахлуе в тялото му.

— Пусни ме, Итя.

— О, не! — извика тя, долепила устни до шията му. — Не! Няма да те пусна! Здраво те държа!

Той се разсмя.

— Къде остана възпитанието ти, Итя?

— Нали не съм възпитана — каза глухо тя. — Всички казват така.

Той се засмя отново, после изви ръце зад гърба си, улови двете й ръце и задърпа. Трябваше да направи голямо усилие, за да ги отдели. Без да ги пусне ги изви напред, отдалечи Итя додето стигнаха ръцете й и я задържа за миг така. Знаеше, че ако я пусне, тя ще се опита отново да го сграбчи.

— Не те ли е срам, Итя? — запита той.

— О, срам ме е! — отвърна тя.

Издаде малко напред лявото си рамо, скри глава в него и едва подавайки черните си очи, погледна Пърсел с безочливостта на катеричка.

„Трябваше да бъда по-строг — помисли Пърсел. — Тя ме обезоръжава всеки път с чудачеството си. Хайде, не се самоизмамвай — каза си веднага той. Не е само чудачеството.“ Погледна двете цветчета ибискус в косите й и се намръщи.

— Слушай, Итя — започна той. — И, моля ти се, не забравяй: аз съм тане на Ивоа.

— Какво от това? — възрази Итя. — Аз не ревнувам.

Пърсел се разсмя.

— Защо се смееш? — запита Итя като сви учудено лукавите си очи.

— Защото трябва да бъде тъкмо обратното. Ивоа трябва да ревнува или да не ревнува.

— Така ли мислиш? — запита Итя. — Когато жената е влюбена, тя ревнува, дори ако мъжът не е неин тане. Така, аз не те ревнувам от Ивоа, но ми е противно, когато Омаата те прегръща и притиска главата ти в огромната си гръд.

— Стига — каза Пърсел. — Ще се разсърдя съвсем, ако продължаваш. Връщай се веднага в селото.

Той продължаваше да стиска китките й. Не смееше да я пусне, докато не му обещае, че ще си отиде.

— Добре — съгласи се Итя, — ще си отида, ако ми обясниш.

— Ако ти обясня ли?

— Защо не искаш да станеш мой тане.

Пърсел отвърна недоволно:

— Аз съм тане само на една жена.

— А защо да не бъдат две? — запита Итя като сложи брадичка на лявото му рамо и го загледа отстрана с простодушно изражение.

— Защото е лошо.

— Защото е лошо ли? — повтори смаяно Итя. — А защо да е лошо? Няма ли да ти бъде приятно?

Пърсел отвърна поглед. „Напротив — помисли светкавично той. — Разбира се, че ще ми бъде приятно. За жалост.“

— В моята страна — прибави най-после той — е табу да имаш две жени.

— Разправяш неверни неща — възрази Итя. — Всички перитани от голямата пирога имаха по две жени в Таити. Понякога три. Понякога и четири.

— Не спазват това табу — каза търпеливо Пърсел.

— А ти спазваш ли го?

Той кимна.

— Защо? Защо само ти?

Той се усмихна леко.

— Защото съм…

Искаше да каже „защото съм добросъвестен“, но не можа да преведе думата. „Добросъвестен“ не съществуваше на таитянски.

— Защото зачитам това, което е табу — заяви след малко той.

Последва мълчание, после Итя каза изведнъж победоносно:

— Това е табу в твоя голям остров. Не е табу тук.

Би трябвало да предвиди това възражение: за таитяните табу беше свързано само с определено място.

А гласно каза:

— За един перитани е по-друго.

И добави:

— Където и да отиде, неговите табу го придружават…

Замълча, изненадан, че е успял да даде такова добро определение за себе си и за своите сънародници.

След миг продължи:

— Ето, обясних ти вече. Ти ми обеща. Връщай се сега в селото.

— Не се ли сърдиш? — запита Итя.

— Не.

— Наистина ли не се сърдиш?

— Не.

— Целуни ме тогава.

Трябваше да се свърши. Не можеше да стои цял ден така да я държи за китките. Наведе се. Устните на Итя бяха меки и топли и целувката беше с частица от секундата по-продължителна, отколкото би желал.

— И така — каза той като се изправи, — ти ми обеща. Върви си.

Тя го гледаше. От захлас забрави мимиките си.

— Добре, Адамо — съгласи се кротко тя, сякаш му поднасяше в дар послушанието си. — Добре, Адамо. Добре.

Той я пусна и я загледа как се отдалечава по пътеката, съвсем мъничка под вековните дървета. Усмихна се и сви рамене: „Същинско дете.“ Но веднага се поправи: „Не се опитвай да се лъжеш. Не е дете.“

Беше особено изненадан от това, че съвестта му твърде вяло го укоряваше. Разтърси се и тръгна към селото. Но след няколко метра забави ход. Беше страшно поразен от една мисъл: че понятието грях загубва сякаш силата си в този климат. Мисълта му се стори нова и той започна с удоволствие да си я повтаря. Изведнъж вдигна глава. Та това беше таитянското схващане! То значеше, че английските табу губят силата си в този остров. Тъкмо това каза и Итя. „Така — помисли тревожно той, — бих могъл да приема, че религията не е всеобщо важима… Тази страна е много мекушава — богословието ми се поквари.“ Пърсел се спря смутен. „Ако се е покварило поради климата, тогава Итя има право…“

Мина му през ум, че това извъртане му е било внушено от дявола, но прогони веднага тази мисъл. Само папистите виждаха навсякъде дявола… В такъв случай дяволът ставаше във всекидневния живот нещо по-значимо от бога. Той поклати глава. Не, такова обяснение би било прекалено просто. Щом не разбира нещо, човек намесва дявола, понаплашва се и престава да мисли. Но той ще си изясни нещата. Ще ги обмисли. Знаеше, че не може да бъде щастлив, ако не е в съгласие със себе си.

Чу шум от стъпки, гласове. Вдигна глава. Таитяните и жените вървяха срещу него по пътеката. Разминаха се, почти без да се спрат:

— Няма ли да дойдеш, Адамо? — запита някой.

Видели бяха, че Мезън се бе прибрал. Всичко бе свършило следователно добре. Сега и те отиваха да гледат как гори „Блосом“. Това беше цяло празненство. Засмените им, жадни лица се напрягаха да видят извисяващите се червени пламъци.

Най-назад вървеше Ивоа, а до нея, облегната на рамото й, Итя се умилкваше… „Ей богу!“ — помисли сърдито Пърсел.

Ивоа се спря.

— Няма ли да дойдеш, Адамо?

— Не — каза той, — прибирам се.

Замълчаха. После Ивоа предложи:

— Мога да се върна с тебе, ако искаш.

Пърсел прецени каква жертва прави за него и отвърна:

— Не, не. Иди да видиш пожара.

Тя продължи:

— Мъчно ли ти е да гледаш как гори голямата пирога?

— Мъчно ми е. Но върви, върви, Ивоа.

Итя улови под ръка Ивоа и облегна глава о рамото й. Образуваха роднинска двойка, която сякаш само очакваше някой художник да я нарисува. „Безобразие — помисли си полуядосано, полуразвеселено Пърсел. — Тя се смята вече за моя «втора жена…»“

— Довиждане — каза той.

Отмина ги, изостави Уличката на канарата и тръгна по Източния булевард. Навред беше тихо. „В селото не е останала жива душа, с изключение на Мезън — каза си Пърсел. — И на мене: капитанът и помощник-капитанът на един кораб, унищожаван от пламъците. Като си помисли човек колко усилия и ум са били потребни, за да се построи един кораб… а само в няколко часа… Сърцето на стария сигурно се къса в колибата.“

Пърсел тръгна към колибата на Мезън. След спречкванията при слизането на сушата, отношенията им бяха станали малко хладни и Пърсел отиваше за пръв път при него.

Мезън бе заградил градината си с парапета на мостика и като сложи ръка на вратичката, Пърсел изпита приятното чувство, че вижда нещо познато. Пръстите му усетиха дъбовия парапет на задната палуба. Той беше поправен, преди да напуснат Лондон, и то толкова набързо, че не бе имало време нито да го полират, нито да го лъснат. Задоволили се бяха да го намажат с ленено масло, но всички грапавини на дървото бяха останали.

Като измина няколкото стъпки, които го отделяха от колибата, Пърсел се изненада от малкия размер на дворчето. Мезън не бе използувал и една десета от предоставената му площ.

Почука лекичко на вратата, след малко повтори. Никой не се обади и Пърсел подвикна:

— Аз съм, капитане, Пърсел.

Минаха няколко секунди. След това зад вратата се чу гласът на Мезън:

— Сам ли сте?

— Да, капитане.

Ново мълчание, после гласът на Мезън отново прозвуча:

— Ще ви отворя. Отстранете се на две стъпки.

— Моля?

— Отстранете се на две стъпки.

Гласът на Мезън прозвуча сякаш заплашително и Пърсел се подчини. Почака още няколко секунди. Когато вече смяташе, че Мезън няма да отвори, вратата се завъртя бавно на пантите и Мезън се появи, застанал на прага, с пушка под дясната мишница, насочил право напред цевта й.

— Горе ръцете, мистър Пърсел!

Пърсел се изчерви, сложи ръце в джобовете си и каза сухо:

— Ако нямате вече доверие в мене, срещата ни е излишна.

Мезън го изгледа за миг втренчено.

— Извинете, мистър Пърсел — каза по-меко той, все още без да наведе цевта на пушката си. — Помислих, че тези разбойници са променили решението си и са намислили да си послужат с вас, за да ме накарат да отворя…

— Не позволявам никому да си служи с мене — заяви студено Пърсел. — Освен това, няма защо да се страхувате от обрат. Моряците гласуваха, а те няма да отменят никога нещо, за което са гласували.

— Гласували! — подхвърли подигравателно Мезън. Влезте, моля ви се, мистър Пърсел, и затворете сам вратата.

Пърсел послуша. Щом влезе, Мезън се оттегли по-назад в колибата си и докато Пърсел не затвори вратата, държа пушката си насочена към входа.

Пърсел се намираше в мъничко входно антре с една също така съвсем малка вратичка.

— Влезте, влезте, мистър Пърсел — подкани го Мезън като погледна неодобрително голата снага на лейтенанта.

Сам той беше както винаги облечен, обут, с вратовръзка.

Мина зад Пърсел. Чу се тракане на железа. Заел се бе да заключи крепостта си.

Пърсел бутна вратичката, хвърли поглед вътре и се спря зяпнал на прага. В стаята, пред която се намираше, Мезън бе възстановил до най-големи подробности кабината си от „Блосом“. Всичко беше тук: койката и дъбовата ламперия зад нея, големият сандък, масата и двете ниски, дълбоки кресла, четвъртитите прозорчета с бели платнени завески, барометърът, макетът под стъкло, представляващ „Блосом“ в строеж, и дори, точно срещу Пърсел — цяла стена от полиран махагон, с ниска вратичка с медна дръжка. През тази врата в кораба се отиваше в един ходник, а тук тя водеше навярно в друга стая, сигурно толкова голяма, колкото тази беше малка, защото предаността на Мезън бе стигнала до там, че го бе накарала да спази за стаята си на сушата извънредно малките размери на своята кабина.

— Седнете, мистър Пърсел — каза той.

Седна сам от другата страна на масата и облегна пушка о койката си. Настана неловко мълчание. Пърсел гледаше мълчаливо краката на масата и забеляза смаян, че малките дъбови подпорки, които ги придържаха за пода в „Блосом“, бяха завинтени здраво в паркета, сякаш Мезън се страхуваше, че островът ще започне изведнъж да се люшка и клати и ще размести мебелите.

Тази подробност, която в друго време би разсмяла Пърсел, го угнети. Почувствува изведнъж колко безполезно е посещението му.

Мезън не гледаше Пърсел. Сивите му очи бяха втренчени в барометъра. След малко усети погледа на Пърсел и каза загрижено:

— Спада, мистър Пърсел. Постоянно спада от сутринта. Ще имаме буря.

— Капитане — започна Пърсел, — ако разрешите, имам да ви направя едно предложение.

— Говорете, мистър Пърсел — каза Мезън с недоверчиво и намръщено изражение.

„Затваря се вече! — помисли Пърсел. — Всяка мисъл, която идва от друг човек, е по начало подозрителна за него.“

— Капитане — заговори отново Пърсел, — има нещо, което нито вие, нито аз можем да променим. Сега в острова има една фактически установена власт.

— Не ви разбирам — каза Мезън.

— Как да кажа — продължи стеснително Пърсел. — Ето какво: от тази сутрин само аз на този остров ви наричам капитан.

Мезън премига, изчерви се и заяви сухо:

— Не ви благодаря. Вие просто изпълнявате дълга си.

— Да, капитане — каза обезсърчено Пърсел.

„Блосом“ щеше да бъде скоро купчина пепел върху един плаж в Тихия океан, но митът, че на борда има „само един началник след бога“, продължаваше… Нямаше вече рул, обаче Мезън продължаваше да направлява кораба. Нямаше вече бури, но той продължаваше да следи барометъра. Нямаше люшкане, но подпорите бяха завинтени за краката на масата. Нямаше вече какво да им заповядва, но моряците си бяха все моряци, Мезън — техен капитан, а Пърсел — помощник-капитан.

— Струва ми се, капитане, че трябва да държим сметка за образувания от хората парламент.

— Парламент ли! — извика надменно Мезън. — Парламент! — продължи той с нарастващо презрение и ярост, като вдигна и двете си ръце. — Парламент! Не казвайте, мистър Пърсел, че смятате този парламент за нещо сериозно!

— Принуден съм — отвърна Пърсел. — Той щеше без малко да ви обеси.

Мезън се изчерви; всяка черта от лицето му потрепера от гняв, цяла минута мина докато успя да му придаде привидно спокойствие. Когато го стори, втренчи в Пърсел озлобените си очи.

— По този повод — заяви студено той — трябва да ви кажа, мистър Пърсел, не биваше да се опитвате да ме защищавате пред тия разбойници. Уверявам ви, че бих приел с готовност да ме обесят едновременно с изгарянето на „Блосом“.

Пърсел загледа краката на масата. Невероятно беше. Точно според култа: капитанът умира заедно с кораба си. И като не може да потъне заедно с него, защото са на сушата, има поне задоволството да умре обесен, докато пламъците поглъщат кораба му… „Ето какво е мислел — каза си Пърсел, — когато стоеше като вдървен под примката.“

— Мислех, че изпълнявам дълга си, капитане — отговори примирително Пърсел като вдигна поглед.

— Не, мистър Пърсел — отвърна буйно Мезън, — не изпълнихте дълга си. Дългът ви повеляваше да се противопоставите със сила — повтарям: със сила — на тия метежници, вместо да преговаряте с тях.

Той потърка с ръце коленете си и каза по-меко:

— Но не ви укорявам. И аз самият преживях миг на слабост. Водачът им ми беше на мушката, а не стрелях. Трябваше да стрелям — продължи той, като устреми сивите си очи някъде в пространството и удари с пестник по коляното си. — Ако бях смазал тая гад, другите щяха да се върнат към дълга си…

— Те са мислили може би — каза след малко Пърсел, — че само изпреварват вашето собствено решение. Вие сам казахте в Таити, че щом се настаним на острова, ще трябва да изгорим „Блосом“.

— Но не така! — извика възмутено Мезън като се поизправи на стола си. — Не по такъв дивашки начин. Има случаи, мистър Пърсел, когато един капитан може да сметне за свой дълг да изгори кораба си. Но когато си представях унищожаването на „Блосом“, смятате ли, че съм имал пред вид такова безредие, такива викове, смехове?… Не, ей-сега ще ви кажа как си го представях: виждах моряците строени на плажа в пълно мълчание, сам аз произнасям няколко простички слова, заповядвам да свалят знамето, да подпалят кораба и всички, взели за почест, наблюдаваме как той така да се каже потъва в пламъците…

Млъкна. Зрелището, което описваше, го бе трогнало и Пърсел забеляза смаян, че се е просълзил. „Въображение — помисли си Пърсел. Просто «забрави», че уби Бърт и открадна кораба от собствениците.“

— Спадна с още един градус откато влязохте каза неочаквано Мезън, втренчил тревожно поглед в барометъра.

После стана и затвори грижливо двете прозорчета, сякаш се страхуваше вълните да не пометат мебелите му. Въздухът, който за Пърсел беше вече много горещ, стана задушен. Но при все че беше облечен, Мезън сякаш не изпитваше никакво неудобство. „Какъв щастлив нрав“ — помисли Пърсел. Усети, че гърбът му се е изпотил, а ръцете го смъдят от горещината.

Мезън седна отново.

— Капитане — каза твърдо Пърсел, — дойдох да ви направя едно предложение.

— Слушам ви — отвърна студено Мезън.

Пърсел погледна пред себе си четвъртитата глава, упоритото чело, яката челюст. Всичко в това лице изглеждаше здраво, без процепи, по-непроницаемо от скала.

— Капитане — продължи той с мъчително чувство на безпомощност и неуспех, — в създадения от моряците парламент работите стоят общо взето така: има две групи. В едната са Мак Лауд, Уайт и Смъдж, в другата — Бейкър, Джонс и аз. Между двете са неустановените — Хънт и Джонсън. Никога не може да се предвиди със сигурност за кого ще гласуват, но обикновено са с Мак Лауд. Така, след като си е осигурил мнозинство, Мак Лауд е почти крал на острова…

Той замълча, после подхвана:

— Това състояние ми се струва твърде опасно и идвам да ви предложа два начина за поправянето му.

„Едва ме слуша — помисли Пърсел. — А при това животът му на острова, моят живот, животът на моряците, отношенията ни с таитяните, всичко, абсолютно всичко, зависи от решението, което ще вземе. Трябва да разбере!“ — каза си той с настойчивостта на човек, произнасящ молитва. Събра цялата си смелост, погледна Мезън в очите и изрече с всичката твърдост, която можа да събере:

— Предлагам две неща, капитане. Първо, да присъствувате на събранията и да участвувате в гласуването. Второ, да помогнете, именно с гласа си, да включим в тях и таитяните.

— Мисля, че сте полудял, мистър Пърсел — каза глухо Мезън.

Той гледаше Пърсел с облещени очи. От смайване не можеше да заговори, нито да се възмути.

— Позволете да ви обясня! — продължи разпалено Пърсел. — Преди всичко, справедливо е таитяните да вземат участие в това събрание, щом решенията, които ще се вземат там, ще засягат и тях. Освен това, те изпитват голямо уважение към вас и техните гласове, прибавени към вашия, към моя, към гласовете на Бейкър и Джонс, ще ви позволят да имате мнозинство и да отстраните влиянието на Мак Лауд…

Мина цяла минута. Мезън се поизправи в креслото си. Сложил ръце на страничните облегалки, той не снемаше от Пърсел пламналите си очи.

— Мистър Пърсел — каза най-после той, — не вярвам на ушите си. Вие предлагате аз, Ричард Хесли Мезън, капитан на „Блосом“, да заседавам заедно с една сбирщина метежници, да разисквам с тях и да гласувам! Точно това казахте: да гласувам!… И сякаш това не стига, искате редом с тия хора, които, макар и разбойници, са все пак англичани, искате и черните — повтарям: черните — да бъдат допуснати в тия заседания. Мистър Пърсел, това е най-оскърбителното предложение…

— Не виждам нищо оскърбително в това, което ви предлагам — прекъсна го сухо Пърсел. — Изборът е прост: или ще се затворите в колибата си и ще загубите всякаква власт над събитията, или ще се решите да действувате, а има само един начин да действувате и той е да заемете мястото си в събранието и с помощта на таитяните да изместите Мак Лауд.

Мезън стана със сурово лице. Туряше край на разговора. Пърсел също стана.

— Има и трета възможност, мистър Пърсел — каза Мезън и погледът му, минавайки над главата на Пърсел, се втренчи със строго изражение в една точка на тавана, — и тя е единствената съвместима с моето достойнство.

Той помълча и продължи:

— Тя се състои в чакане.

— В чакане на какво? — запита почти рязко Пърсел.

— В чакане — каза с безусловна увереност Мезън — лудориите на Мак Лауд да дотегнат на моряците и те да дойдат да ме потърсят в колибата ми и да поискат да ги ръководя.

Това беше отчайващо. Този човек живееше по клишета. Виждаше как моряците идват да почукат на колибата му, като свалят смутено шапка, почесват се по главата и казват с наведени очи: „Капитане, идваме да ви помолим да поемете пак руля…“

— Имате ли да направите някакво друго предложение? — запита студено Мезън.

Пърсел вдигна глава и го погледна. Мезън бе застанал пред него, прав, едър, с изпъчени гърди, с опънати назад рамене, с вирната глава над загорелия моряшки врат: осемдесет килограма смелост, мореплавателски опит, упоритост и предразсъдъци.

— Нямам друго предложение — отвърна Пърсел.

— Добре — заяви Мезън, — в такъв случай ще ви отворя.

Взе пушката си, отиде да отмести резето на вратата, оттегли се и докато Пърсел излизаше, задържа цевта на пушката в отвора на вратата. Никой не продума.

Вратата се хлопна. След това Пърсел чу тракането на резето и на ключа.

Пърсел прекоси с пет крачки малкото дворче, наведе се и натисна дръжката на вратичката. И веднага разбра: Мезън бе придал на дворчето си размерите на мостика в „Блосом“.

Седма глава

Жените трябваше да чакат още цяла седмица за покриването на всички колиби в острова. Като дърводелец, Мак Лауд бе решил да не остави никому другиму грижата за заковаването на палмовите рамки върху гредите, а сам изпълни крайно внимателно и бавно тази задача. Тая грижливост впрочем не беше излишна, защото северозападният вятър налиташе понякога яростно срещу селото, при все че то беше отделено с гориста завеса от морето.

Едва на 3 декември, след като бе работил цял ден под палещото слънце, Мак Лауд сметна, че колибите са готови. По обед англичаните се събраха насред селото и след кратко съвещание решиха същата вечер в девет часа да се състои събрание за разпределянето на жените. Пърсел преведе веднага тази вест, която предизвика голямо оживление в палатката на таитянките. За всяка от тях тази вечер щяха да свършат — щастливо или нещастно — три месеца чакане, намерения и интриги.

Последното събрание, което бе заповядало изгарянето на „Блосом“ и съдило Мезън за опит за убийство, се бе състояло неочаквано на канарата. Но тъй като сега вече имаха възможност да избират, съгласиха се без разисквания събранието да се състои под индийската смокиня. Вярно е, че исполинското дърво беше доста далеко от селото, защото се намираше на втората висока равнина и за да се стигне до там трябваше да се изкачат по стръмния склон, свързващ първата равнина с втората. Но в този избор се примесваха сантиментални причини. Под смокинята именно моряците се бяха събрали тайно за пръв път и бяха решили с единодушно гласуване да не назовават вече офицерите по чин. При все че това гласуване се отнасяше, поне привидно, до въпрос на подробност, тъкмо чрез него моряците се бяха почувствували освободени от робуването, което владееше на кораба.

Насред селото бяха издигнали нещо като будка, за да заслонят от атмосферните влияния камбаната на „Блосом“ и монументалния часовник от каюткомпанията. Така всеки можеше да види колко е часът и в случай на нужда да даде тревога с камбаната. Щом свърши вечерята, всички жени, с изключение на Ивоа, се събраха пред будката и загледаха нетърпеливо бързото, пресекливо движение на голямата стрелка. Тъй като нито една от тях не разбираше от час, това съзерцание беше почти безсмислено и Пърсел, който бе видял отдалеко групата им между дърветата, дойде да им каже, че много са подранили.

Те се разсмяха. Няма нищо, ще чакат, приятно им беше да чакат. Наобиколиха Пърсел, като продължаваха да се смеят. Дали Адамо знаеше кой от пеританите ще избере Ороа? Итиота? Тумата? Ваа? Пърсел се престори, че си запушва ушите и смеховете се удвоиха. Заобиколен беше от големи черни очи, от лъскави бели зъби в мургави лица. Бели бяха и цветчетата тиаре във великолепните черни вълнисти коси, стигащи до кръста. Пърсел ги гледаше дружелюбно. Добродушните им обърнати устни се разтваряха чистосърдечно над човекоядски зъби, а смеховете се разнасяха кресчендо — звънки, бисерни, напевни. Говореха му всички едногласно „Е-е, Адамо, е-е! Ще си избере ли Адамо още една жена, освен Ивоа?“ „Не“ — отвърна решително Пърсел. Чу се хвалебствен шепот. „Колко е добър Адамо! Колко е верен! Най-добрият тане на острова!“ „Ох, бебенцето ми!“ — провикна се Омаата като си проправи път между ваинетата. И така го притисна до гърдите си, че Пърсел изохка. Нов изблик смехове. „Ще го счупиш, Омаата!…“ Исполинката поотхлаби прегръдката си, но не го освободи съвсем. Големите й черни очи бяха овлажнели от умиление. Едрата й, яка, мургава ръка галеше русите му коси. „Бебенцето ми, бебенцето ми, бебенцето ми…“ Пърсел дори не се опитваше вече да се освободи. Придържан от тежката ръка, притиснала рамото му, с лице потънало в огромната гола гръд, задушаван, притеснен, развълнуван, той чуваше как гласът на Омаата отеква в гърдите й, кънтящ и дълбок като водопад. Очите на Омаата светеха над главата му като езера от нежност. Вълнението й обзе постепенно всички ваинета, те престанаха да се смеят, наобиколиха по-отблизо Пърсел, докосваха с пръст гърба му, разнежваха се. „Адамо е толкова рус, толкова чист, толкова мил. Брат ни Адамо, братчето ни Адамо, добричкият ни брат Адамо.“ Най-после Омаата го пусна.

— Предупредих ви — каза Пърсел, зачервен, разчорлен, като си поемаше дъх — има още много време. Има време да отидете да се изкъпете на плажа.

Не, щяха да чакат.

— Довиждане, Адамо, довиждане, братко. Довиждане, бебенцето ми.

В същия миг голямата стрелка на часовника напредна с решителна, скоклива стъпка и се спря с леко отстъпване назад, сякаш сдържаше устрема си. Нови смехове и възклицания. Но не, имаше още време. Адамо бе казал, че има време.

— Ехе-е! Ще се вчеша отново — каза Итя.

В осем часа и тридесет и пет минути Уайт се зададе от Североизточната улица, прекоси площада и дойде при будката. Щом го видяха, жените млъкнаха и се отдръпнаха, за да му направят път. Мълчаливото приближаване на метиса, жълтеникавата му кожа, черните като смола очи, едва видими през тесния процеп на клепачите, им направиха дълбоко впечатление. Освен това, те го почитаха. Той беше всякога много учтив. Уайт застана сред тях, като ги поздрави само с повдигане на брадичката си, обърна им гръб и се облегна с протегната ръка до отвесната греда на будката. Смръщил бе вежди, за да следи в припадащия мрак напредването на стрелката. И той беше подранил и остана в същото положение цели пет минути. Само веднъж се обърна и непроницаемите му очи, след като огледаха всички лица наоколо, се спряха за миг върху лицето на Итя. Когато голямата стрелка показа девет без двадесет, той улови езика на камбаната и няколко секунди го разлюля мощно и равномерно.

Пърсел и Ивоа излязоха с малко закъснение от колибата си. Видяха най-напред ярката светлина на двете факли, които танцуваха по Улицата на смокинята. Когато наближиха, забелязаха, очертана върху фона на осветения гъсталак, дългата редица силуети на островитяните. Чуваха се смехове, откъси от песни, таитянски възклицания. Тъй като времето беше много меко, всички, освен Мак Лауд, бяха голи от кръста нагоре, та когато наближиха, Пърсел различи англичаните по светлия цвят на кожата им. Двете факли — едната в началото, другата в края на редицата — ги осветяваха съвсем недостатъчно, затова само по бялата фланела Пърсел можа да познае, че Мак Лауд върви пред него. Когато очите му свикнаха с полумрака, той забеляза, че шотландецът носи през рамо навито въже и два кола в едната си ръка, а от другата, мършава и дълга, бе провиснал голям дърводелски чук. До Мак Лауд Пърсел позна дребната сянка на Смъдж. Той размахваше до бедрото си двувърха офицерска шапка. И двамата мълчаха. Когато Пърсел се присъедини към редицата, нито един от тях не даде да се разбере, че го е видял. Но след малко Смъдж се обърна и изгледа безочливо Ивоа.

Щом стигнаха до втората висока равнина, първата факла се отдели от редицата и се приближи към тях; този, който я носеше, я размахваше високо, навярно за да не бъде опарен от искрите, изхвърляни при пращенето. Това приближаване беше внушително, защото факлата и светлото й сияние се виждаха високо над главите; под нея се открояваше дългата мургава ръка на носача, а още по-надолу — една неясна сянка, която приближаваше безшумно.

— Пърсел? — отекна напевният глас на Уайт.

— Тук съм — отвърна Пърсел.

Той се спря, вдигнал ръка пред очите си, за да се предпази от искрите на факлата, която Уайт наклони хоризонтално и наведе края й към земята. Лицето му изплува изведнъж из мрака и в светлината, която го озари отдолу, ориенталските му скули и полегати вежди изпъкнаха по-ярко.

— Пърсел — повтори Уайт, — нося ви писмо от Мезън. Той няма да дойде на събранието. Каза, че трябва да прочетете писмото му, ако стане дума за него.

— Благодаря — отвърна Пърсел.

Взе писмото, забеляза, че е запечатано с восък и го сложи в джоба си.

— Нямаше нужда да се връщаш — добави учтиво той, — щеше да ми го предадеш при смокинята.

— Страхувах се да не забравя.

Факлата се издигна отново във въздуха и тръгна към началото на редицата, но този път бързо, при което пламъкът й ту се издигаше, ту спадаше в тъмнината. Уайт навярно тичаше. „Колко е добросъвестен. Казали са му да предаде писмото — и той го предаде. Казали са му да осветява пътя на редицата — и той го осветява. Дори тича, за да го освети по-бързо. Да можех да разбера защо ме мрази“ — помисли тъжно Пърсел. За няколко секунди изпита неприятно чувство на несправедливост.

Пред последния голям клон на смокинята Мак Лауд заби с чука двете колчета на около пет стъпки едно от друго, след това извади от джоба си рибарски конци и завърза за върховете на колчетата острия край на факлите. После очерта с протегнати ръце огромен кръг и даде знак на англичаните да застанат около светилата, а сам седна, облегнал удобно гръб на един отвесен корен, който се спускаше от клона на индийската смокиня.

Настъпи кратко стеснение и колебание. Досега бяха разисквали винаги прави. Щом решиха да седнат, избирането на местата ставаше нещо много важно. В действителност всичко стана както би могло да се предвиди: Смъдж седна отдясно на Мак Лауд, с гръб о смокинята, Уайт отляво. Срещу Мак Лауд, отделен от него с факлите, седна Пърсел, а от двете му страни — Джонс и Бейкър; в двата края на кръга — Хънт и Джонсън. Всички, освен Хънт, забелязаха с изненада, че настаняването отразява точно настроенията в събранието. „Аз съм значи опозицията на негово величество — помисли с горчива насмешливост Пърсел. — Дотам стигнахме. Дотам стигнахме вече. По вина на тоя безумец Мезън.“

Таитянките насядаха зад Пърсел, като се смееха нервно и шушукаха непрестанно. Шестимата таитяни останаха прави малко по-назад, зад Хънт. Очакваха, че Мак Лауд ще им каже да седнат около факлите и когато разбраха, че ги изключват от общността, безстрастните им лица не изразиха нито разочарование, нито гняв — те само се отдръпнаха, загледали пеританите, и се стараеха да отгатнат какво ще стане по-нататък. По-неспособни от повечето таитянки да усвоят чужд език, нито един от тях не бе научил още достатъчно английски, за да може да следи разискванията.

Тяхното отчуждено държане и мълчанието на англичаните промениха настроението на жените. Те престанаха да се смеят. Напрегнато, тревожно, почти тържествено мълчание обгърна тридесетината човешки същества, които щяха да живеят заедно до края на живота си върху тази тясна скала.

Облегнал гръб о коренището на смокинята, Мак Лауд седеше с кръстосани нозе и изпъчени гърди. Държеше в ръце навитото въже, с което моряците щяха насмалко да обесят Мезън. Не бяха дори развързали примката. Тя не се разхлабваше, защото въжето беше овлажняло, а малко преди възела се виждаше катраненото петно, което Пърсел бе забелязал докато съдеха Мезън, само че не вече черно, а посивяло и замърсено. Светлината на двете факли, падаща отвисоко върху сухото лице на шотландеца, излъскваше тясното му чело, издълбаваше два дълбоки отвора в орбитите на очите, отделяше гърбавия нос и му придаваше вид на изкривено острие. Всички погледи се бяха обърнали към него в настъпилото мълчание. Съзнаващ отлично мястото, което си бе спечелил на острова, уверен в себе си и в красноречието си, Мак Лауд продължаваше да мълчи. Устремил сивите си очи право пред себе си, изпънал вдървено костеливата си снага в мръсната бяла фланела, той удължаваше с ловкостта на комедиант очакването на зрителите.

— Да започнем ли? — каза сухо Пърсел.

— Една минута — отвърна Мак Лауд като вдигна тържествено десница, — имам да кажа нещо. Джентълмени — подхвана веднага той, като че „синчета“ или „моряци“ нямаше да подхожда при такъв важен случай, — дойде време да си разпределим индианките.[1] Отдавна заявихме, че ще го сторим и сега трябва вече да го направим, джентълмени, защото не можем да живеем вечно в разврат и грях, както беше на „Блосом“. Не искам да кажа, че съм против греха. Той може да се търпи докато си млад и се бориш с вълните. Но щом слязохме на кей и всеки си има къщичка, трябва да се тури ред. Господ да ме порази! Всеки трябва да си има законна жена! Инак никога няма да се разбере чии са дечурлигата, които ще се народят! А кому ще завещая къщата си, ако не зная кой ми е син!…

Той замълча. „Двадесет години е плавал из моретата — помисли Пърсел, — но си е останал селянин от шотландския Хайланд. Има четири дъски в един загубен остров, а мисли да ги завещае на сина си…“

Мак Лауд продължи решително:

— И така, ще си разпределим индианките. Ето какво ви предлагам. Да предположим, че някой синковец поиска същата индианка, която си е избрал съседът му — ще решим въпроса чрез гласуване. И каквото се реши с гласуването, ще се изпълни! Това значи закон!… Може някой моряк да бъде недоволен, че вятърът не е духал откъм неговите платна. В такъв случай ще кажа: сине, законът си е закон. Тук сме бели, законът се създава от събранието. Щом Мезън предпочита да остане на сух док, вместо да доплава дотук — негова си работа. Но законът си е закон, дори за Мезън, макар да е офицер! Тук не искаме никакви разправии. Ако някой моряк извади нож срещу друго копиле, да помни какъв закон гласувахме на канарата след като съдихме Мезън… Въжето е тук, само това ще кажа. Ето го, синчета. Може да е малко поизвяхтяло, но пак е яко конопено въже, а на острова няма толкова дебел момък, когото не ще може да удържи…

Той млъкна, и както държеше въжето с лявата си ръка, вдигна високо примката с дясната, после я показа на дясно, на ляво и пред себе си, като свещеник, който показва мощи на вярващите. След това се усмихна, бузите му хлътнаха от двете страни на острия нос, всички мускули на челюстите се очертаха под кожата, а тънките му устни се свиха със злобна насмешливост.

— Синчета — продължи той, — ако някой иска да погледне за последен път небето през това прозорче, достатъчно е само да извади ножа си.

Сложи пак въжето на коленете си, очите му светнаха в тъмните кухини на орбитите, устните се свиха в безгласно хилене и той изгледа присъствуващите. Пърсел усети, че Бейкър го побутва с лакът. Обърна се, Бейкър се наведе и му прошепна на ухото:

— Не ми харесват тия закани. Изглежда, че е замислил нещо.

Пърсел кимна, без да отговори. Таитяните зад Хънт разговаряха бързо и тихо, после Тетаити подхвърли високо към жените:

— Какво казва Скелетът?

Омаата застана на колене:

— Казва, че ще разпределят жените и който не остане доволен, ще го обеси.

— Все бесене! — каза презрително Тетаити.

Таитяните продължиха да шушукат малко по-високо, но все още толкова тихо, че Пърсел не можеше да разбере какво казват.

Мак Лауд вдигна глава да наложи тишина и зачака. Застанал така с вдигната ръка, прегънал колене под тялото си, с тържествено изправена снага, осветен от факлите, той приличаше на свещенодействуващ магесник. Зад него се открояваше високата тъмна стена на смокинята и поддържащите я колони.

— Синчета — продължи той, — ето как ще постъпим. Смъдж, който знае да пише, записа имената ви на хартийка. Ще поискам от Пърсел да провери да не е забравил някого. След това ще сгънем хартийките, ще ги пъхнем в шапката на Бърт и най-младият, значи Джонс, ще вади хартийките. Комуто е изтеглено името, ще каже: „Искам Файна или Раа, или Итиота…“ Ако няма възражения, ще я вземе. Ако някой друг каже: „Възразявам“, ще гласуваме и за когото е мнозинството, той ще вземе момата…

Пърсел стана и каза възмутено:

— Не съм съгласен с този начин на действие. Той е възмутителен. Така не се държи никак сметка за съгласието на жената.

Мак Лауд изсумтя презрително.

— Господ да ме убие — каза той като му хвърли бегъл поглед, — ако съм очаквал такова възражение! Човек би рекъл, Пърсел, че не познавате черните жени. За тях тоя мъж или някой друг е все едно и също. Видяхме, докато бяхме на „Блосом“…

Чуха се смехове, а Пърсел каза рязко:

— Това, което каза за таитянките на „Блосом“, може да се каже и за някои почтени поданици на негово величество. Не само таитянките се отдадоха там на разврат.

— Не е все едно и също — възрази с израз на превъзходство Мак Лауд.

— Не виждам защо — отвърна Пърсел. — Не виждам наистина защо ще искате от жените добродетел, която сами не проявявате. Няма значение впрочем. Въпросът не е там. Когато казваш: „трябва ред“, аз съм съгласен с тебе. Но не съм съгласен, когато искаш да мине без съгласието на жените. Това вече не е ред, Мак Лауд, а насилие.

— Наричайте го както искате — заяви презрително Мак Лауд, — от това не ми става ни по-топло, ни по-студено. Аз си имам, представете си, свои разбирания за брака, които не са измислени от мене. Предположете, че се бях върнал в моя Хайланд вместо да мухлясвам тук и бях срещнал някое девойче, което ми харесва; щях да отида при баща му и щях да кажа: „Мистър, имам това и това, ще ми дадете ли дъщеря си?“ И ако старият ми стиснеше ръката, не виждам защо бихме искали и съгласието на изгората! Не, господине! Не виждам също и защо тя би роптала! Най-после — продължи със злъчна усмивка той — не съм направен по-другояче от останалите, само кокалите ми дрънкат малко, когато сядам, но можете да бъдете сигурен, че щях да си избера някоя по-дебеличка девойка, за да не ме заболят ребрата като се строполя върху й…

Чуха се смехове. Когато заглъхнаха, Мак Лауд продължи:

— Така щеше да стане, ако бях в моя Хайланд, Пърсел, и не виждам никакво основание, само затова, че съм осъден да живея в тоя проклет дивашки остров сред Тихия океан, да се влача на колене пред някоя проклета негърка и да й изпълнявам прищевките.

— Не става дума да й изпълняваш прищевките — възрази Пърсел, ядосан от демагогията на Мак Лауд, — а да я вземеш за съпруга с нейно съгласие.

Старият Джонсън вдигна ръка, сякаш искаше думата, сведе разтревожено поглед към дебелия си нос и каза с дрезгав глас:

— Ако разрешите, лейте…

Погледна като виновно куче към Мак Лауд и продължи веднага:

— С ваше позволение, Пърсел. Да предположим, че кажа: „Искам Ороа“, а пък Ороа не ме иска. Тогава ще кажа: „Искам Тайата“, но и Тайата не ме иска. „Искам Ваа“, и Ваа не ме иска. С една дума, изредя всичките, и ни една не ме иска…

Той вдигна очи, погледна Пърсел и каза уплашено:

— Накрая: оставам без жена.

— Повярвай ми — увери го Пърсел, — по-добре е да нямаш жена, отколкото да имаш без нейно съгласие.

— Не знам, не знам — отвърна Джонсън като клатеше недоверчиво глава и гладеше червените петна по брадата си. — Ако са лоши, жените са лоши и отвън, и отвътре. Но ако са добри, господи, като мед са!

Пак се чуха смехове. Джонсън замълча учудено, огледа се плахо и добави:

— Така е думата, де.

— Каква е думата? — запита Смъдж като се хилеше.

Мак Лауд го смуши с лакътя си в гърдите.

— Остави го да се изкаже. Все го дразниш…

Джонсън погледна признателно шотландеца, а Пърсел разбра изведнъж играта на Смъдж и Мак Лауд: първият укоряваше стареца, вторият го „защищаваше“. Кое от страх, кое от благодарност, Джонсън все повече се прилепваше към тях.

— Така е думата — повтори Джонсън, насърчен от намесата на Мак Лауд.

После се изправи с жалко усилие да си придаде важност и каза авторитетно, сякаш бе свикнал да го слушат почтително:

— Аз размислих, докато говорехте, Пърсел. По въпроса за съгласието де. Та по тоя въпрос за съгласието, аз не съм съгласен с вас. Не, не. Съгласието не е такова нещо, за каквото го смятате, Пърсел. За пример ще дам мисис Джонсън. Тя беше съгласна, ама от това работата не излезе по-добра.

Някои пак се засмяха, а Мак Лауд се намеси:

— Иска ли още някой думата?

Настъпи мълчание. Мак Лауд изгледа един по един присъствуващите.

— Ако никой няма вече какво да каже, предлагам да гласуваме. Кой е съгласен да се иска съгласието на негърките?

— Питайте по-добре кой не е съгласен — подхвърли Пърсел.

Мак Лауд го погледна, вдигна заострените си рамене и каза:

— Кой не е съгласен да се иска съгласието на индианките?

И вдигна ръка. Хънт го последва веднага. След това, един подир друг, Смъдж, Уайт и Джонсън.

— Пет гласа от осем — заяви безучастно Мак Лауд. — Предложението на Пърсел е отхвърлено.

След кратко мълчание Пърсел каза:

— Хънт не може да се страхува, че Омаата ще го отхвърли. Чудя се защо гласува с вас.

— Питайте го — отвърна сухо Мак Лауд.

Пърсел го изгледа втренчено, но не продума.

— Смъдж — извика Мак Лауд, подай шапката на Пърсел.

Смъдж стана. Измина разстоянието между двете факли и подаде на Пърсел двувърхата шапка. След смъртта на Бърт моряците си бяха поделили имуществото му и на Смъдж се бе паднала шапката. Тя беше толкова голяма, че той не можеше и да мечтае дори да я тури някога, но я бе закачил като трофей на стената в колибата си и изливаше срещу нея порой от ругатни всеки път, когато се случеше да си припомни тиранията на Бърт и собствената си страхливост.

Докато Пърсел вадеше хартийките от шапката, прочиташе при светлината на факлите имената и сгъваше хартийките на четири, хората се поотпуснаха и започнаха отново да разговарят. Стояли досега прави зад Хънт, таитяните насядаха и започнаха да обсъждат все така шепнешком станалото. Омаата отиде при тях и Пърсел чу, че я разпитват за гласуването. Загледан безцелно в тъмнината, Хънт си тананикаше. Като не бе успял, въпреки големите си усилия, да следи разискванията, той беше доволен, че никой вече не говореше. Сложил до бедрата огромните си пестници, не изпускаше из очи Омаата и я чакаше търпеливо да седне до него. Таитянките зад Пърсел бяха започнали отново да се смеят и да шушукат. Разбрали бяха много добре как ще става гласуването и се надсмиваха на високомерието на пеританите да си избират ваинета, вместо, както е ставало винаги, да бъдат избирани от тях.

Докато проверяваше хартийките, Пърсел наблюдаваше с крайчеца на окото си противниковата група. Смъдж се съвещаваше, от доста време вече, тихичко с Мак Лауд, а Мак Лауд, както изглежда, не беше съгласен с него. Уайт се държеше настрана от разговора. По едно време стана и отиде да оправи едната факла, която се бе наклонила. Само веднъж Пърсел го издебна, че хвърля неспокоен поглед към жените. Вдясно от него старият Джонсън търкаше неспокойно и на пресекулки червените петна по брадата си. Гласуването го осигуряваше, че няма да се върне сам в колибата си, но той беше все пак само наполовина успокоен.

Пърсел чу до ухото си гласа на Бейкър:

— Подработили са Джонсън и са чели евангелие на Хънт.

Пърсел кимна, а Бейкър продължи тихо, с разтреперан глас:

— Мак Лауд ще ми се противопостави за Авапуи и гласуването ще бъде в негова полза.

Пърсел се обърна и погледна на три пръста от лицето си нежното мургаво лице на уелшеца. Очите му бяха изпълнени с тревога. „Наистина я обича“ — помисли Пърсел. И каза:

— Ще прегледам отново хартийките. През това време кажи на Авапуи да отиде в храсталака, ако вдигнеш дясната си ръка, и да остане там. Ако я дадат на Мак Лауд, ти избери Ороа.

— Защо Ороа? — запита недоверчиво Бейкър.

— Ще ти обясня.

Бейкър се подвоуми, после като че разбра и стана. Пърсел не се обърна, само взе всички хартийки в лявата си ръка, разгъна ги и ги сгъна една подир друга, после пак ги пусна в шапката.

Току-що бе привършил, когато Бейкър седна отново до него. Срещу тях Мак Лауд продължаваше да разговаря тихо, но разпалено със Смъдж. Бейкър каза:

— Сложете на земята дясната си ръка. Трябва да ви предам нещо.

Пърсел послуша и усети под дланта си нещо студено и кораво. Беше ножът на Бейкър.

— Дръжте го — каза Бейкър, — страх ме е да не загубя самообладание.

Пърсел пъхна в джоба свития си пестник.

— И така! — каза високо Мак Лауд.

Вдигна двете си ръце нагоре и възстанови тишината.

— Прочетох и преброих девет хартийки — обясни Пърсел. — И деветте с имената на деветимата англичани. Не видях хартийка с име на таитянин. От това заключавам, че възнамеряваш да ги изключиш от разпределението.

— Не сте се измамили — каза провлечено Мак Лауд.

— Не е справедливо — отвърна твърдо Пърсел. — Ще засегнеш тежко таитяните с подобна постъпка. И те имат еднакво право да си избират жена.

Мак Лауд погледна последователно Смъдж, Уайт и Джонсън с хитро и победоносно изражение, сякаш искаше да им напомни, че едно от предсказанията му се сбъдва. После насочи към Пърсел острата си брадичка, спусна бледите си ресници и каза презрително:

— Не се учудвам, че тая работа идва от вас, Пърсел, защото знае се, че сте, както се казва, неразделни с черните. Господ да ме порази, ако съм видял някога бял човек да обича черните като вас! Все при тях се навирате! Все ги лижете или се оставяте да ви лижат! То е прегръщане, то е милване, то са целувки, то е галене! И с мъже, и с жени! Ама че страст!

Смъдж се ухили, а Джонсън се усмихна и побърза да отвърне стеснително глава, сякаш искаше да подари усмивката си на Мак Лауд, но да я скрие от Пърсел.

— Мръсник — процеди през зъби Бейкър.

Дребничкият Джонс побутна Пърсел по лакътя и каза полугласно:

— Да го ритна ли по задника?

Джонс беше нисък, но много як. Пърсел не отговори. Красивото му русо и строго лице изглеждаше издялано от мрамор. След малко загледа някаква точка над главата на Мак Лауд и каза спокойно:

— Предполагам, че имате други доводи.

Бейкър го погледна с възхищение. На презрението Пърсел отплащаше постоянно на Мак Лауд с още по-голямо презрение. Но по-изискано: без да личи, че иска да обиди.

— Е, да — каза Мак Лауд, — така е, Пърсел, щом искате да знаете, имам и други доводи, които тежат. Пазете се само да не ви заболи, като ги представя: На тоя остров има копилета, които може да не са забелязали, че сме петнадесет мъже, англичани и черни, а има само дванадесет жени… Да предположим сега, че турим всички имена в шапката. Какво ще стане тогава? Ще стане, че тримата последни ще останат без жена.

Той погледна насмешливо наоколо си.

— Може да бъдат черни… но може да бъдат и бели. А представете си, Пърсел, че мене никак не ме грее, ако бъдат бели. Предпочитам без жена да остане някой от вашите любимци, а не Смъдж, Уайт или Джонс…

— Не се грижи за мене — прекъсна го дребният Джонс като изпъчи рамене. — Аз все ще се оправя някак.

— Мак Лауд — каза Пърсел, като се наведе напред, — често пъти не сме съгласни, но този път, послушай ме, въпросът е много сериозен. Представи си какво ще стане, когато таитяните останат сами под смокинята с трите жени, които смяташ да им оставиш.

— Та какво? — отвърна Мак Лауд. — Три жени за шестима мъже не е кой знае колко лошо. По половин жена на всеки. Не е толкова лошо по една жена на двама мъже. Аз често не съм имал и толкова.

— Разбери, че ще ги възмути извън всяка…

— Ще се успокоят — прекъсна го Мак Лауд. — Забележете, Пърсел, че аз нямам нищо против тях. Не бих си губил времето да им ближа физиономията, но нямам нищо против тях. Само че щом трябва да избираме между тях и нас, предпочитам нас. Най-напред нас.

— Противоречиш си.

— Защо? — каза Мак Лауд като се изправи, дълбоко засегнат в шотландската си логика.

— Не искаше офицерите да имат на острова предимства пред моряците, а пък сега даваш предимство на англичаните пред таитяните.

— Никому не давам предимство — отвърна провлечено Мак Лауд, — но ще ви кажа, Пърсел, че в предпочитанията ми има ред. Този, за когото мисля най-напред на сушата или в морето, при попътен вятър или при бури, е номер първи: Джеймс Финчли Мак Лауд, законен син на майка си. После мисля за другарите. После за останалите момчета от „Блосом“. И накрая за черните.

— Това е егоистично гледище — възмути се Пърсел — и вярвай ми, с тежки последици.

— Тежки или леки, такова ми е гледището — отвърна Мак Лауд, сложил ръце на коленете си, ухилил мъртвешкото си лице, още по-хлътнало при светлината на факлите. — Колкото до егоизма, прав сте, Пърсел, не ме е страх от никого. Дори от тия джентълменчета — добави той, като обгърна с един замах на мършавата си ръка всички присъствуващи. — Егоисти, дребнави егоисти, всички до един! Чудесно мнозинство от проклети жалки егоисти ще има против предложението ви, Пърсел!

Той помълча, после добави, като продължаваше да се усмихва:

— Иска ли още някой да се изкаже?

И подхвана почти без да дочака отговор:

— Гласуваме. Кой е против?

Вдигна ръка, последван веднага от Хънт, след това от Смъдж и най-после от Джонсън. Уайт не мръдна. Всички се смаяха. Без да свали ръката си, Мак Лауд се обърна наляво и погледна метиса. Без да трепне, Уайт издържа погледа му с присвитите си черни очи, после извърна полека глава и загледа право пред себе си.

— Въздържам се — заяви той с кроткия си, напевен глас.

— Въздържаш ли се? — извика Мак Лауд със сдържана ярост, с все още вдигната дясна ръка и искрящи от гняв сиви очички.

— Припомням ти — каза остро Пърсел, — че нямаш право да влияеш на членовете в това събрание, нито на Уайт, Хънт и Джонсън.

— Никому не влияя — избухна изведнъж Мак Лауд.

Макар че Уайт се въздържа, Мак Лауд все пак спечели: имаше четири гласа срещу три за Пърсел. Но въздържанието на Уайт го обезпокои. Не беше вече сигурен във войската си.

Той свали ръка, като продължи да гледа дръзко Уайт.

— Не съм на твоето мнение — каза напевно Уайт.

Лицето му беше спокойно и отпуснато, ръцете покорно скръстени на гърдите, учтивият му глас звучеше безукорно кротко.

— В такъв случай трябваше да гласуваш с мене — подхвърли Пърсел.

Уайт не отговори. Казал бе каквото мислеше. Нямаше какво повече да казва.

— Ех, че изненада… — пошепна Бейкър като се наведе към Пърсел.

— Не — отвърна полугласно Пърсел, — не чак толкова.

— Четири гласа против — обяви след малко Мак Лауд. — Един въздържал се. Предложението на Пърсел се отхвърля.

Но явно беше, че въздържането на Уайт му бе отнело устрема.

— Пърсел — каза намусено той, — предайте шапката на Джонс. Време е да започнем, ако не искаме да стоим тук цяла нощ.

Джонс коленичи, седна върху нозете си и сложи шапката на голите си бедра. Само той от англичаните носеше престилчица и в същност беше единственият, чието тяло би могло да се сравни, макар и в умален вид, с това на таитяните. Най-млад на кораба след Джими, той току-що бе навършил седемнадесет години и над стройната, гъвкава, яка снага се виждаше руса глава с ниско остригани коси. Луничавият му нос беше къс, малко вирнат, а брадата, почти без косми — къса, сякаш още недорасла. Сините порцеланови очи, които гледаха прямо хората, напомняха очите на юнгата. Но Джонс беше по-мъжествен и по-дързък от Джими. Самоуверен в силата на мишците си, той почти винаги изпъчваше гърди, било от желание да се докарва, било за да увеличи обема им.

— Е — подхвърли Мак Лауд, — ще се решиш ли?

Джонс поддържаше с лявата ръка шапката до бедрата си, а с дясната разбъркваше хартийките. Беше много развълнуван, не се решаваше да започне изтеглянето им. Страхуваше се, че първият англичанин, чието име ще излезе, ще избере Амурея. В нейните обятия Джонс вкуси за пръв път любовта, когато „Блосом“ акустира в Таити след бунта. Тя беше точно шестнадесетгодишна. Той не й остана верен нито в Таити, нито на кораба, но след като се насити на завоеванията си, се върна към нея. И откато бяха слезли на острова, всички ги срещаха по пътеките, хванати детински тържествено за ръка.

— Хайде — каза полугласно Пърсел. — Какво чакаш?

— Страх ме е — отговори Джонс. — Ужасно ме е страх. Страх ме е, че ще ми грабнат Амурея.

— Започвай! — усмихна се Пърсел. — Обзалагам се на един шилинг, че ще я вземеш.

Той порови в джоба си, извади един пробит шилинг и го хвърли на земята между себе си и Джонс. Джонс погледна изненадано шилинга.

— Карай! — насърчи го Бейкър от другата страна на Пърсел и като сложи ръка на земята, наведе се напред, за да види по-добре шурея си.

Джонс извади една хартийка, разгъна я, наведе я към светлината на факлата и прочете. Отвори уста, затвори я, преглътна и най-после можа да изрече:

— Джонс.

Изглеждаше така чистосърдечно смаян, че е изтеглил своето име, щото всички, освен Хънт, се разсмяха.

Джонс изпъчи гърди и опъна назад рамене, за да покаже, че няма да търпи подигравки. Но под тази войнствена външност се чувствуваше съвсем без сили и така ужасно развълнуван, че не смогваше да заговори.

— Е? — провикна се Мак Лауд. — До кога ще чакаме? Щом си пръв, можеш да избираш между дванадесетте жени, синче. Само побързай, да има време да видим кой е за и кой против.

— Амурея — каза Джонс.

Смръщил вежди над детинския си нос, той огледа тревожно присъствуващите, за да види дали някой ще оспори избора му…

— Няма ли възражение? — запита Мак Лауд, размахвайки като бич края на въжето. Залюля го назад, почака няколко секунди и го пусна шумно на земята между краката си.

— Дава ти се!

— Амурея! — извика задавено Джонс като се обърна.

Тя се появи веднага, влезе в осветения кръг, коленичи усмихната до него и го хвана за ръката. Беше нежна и хубавичка, с чистосърдечно лице, по което приличаше донякъде на своя тане. Джонс се отпусна изведнъж с продължително издишане, което можеше да мине и за изсвирване, и за въздишка. Раменете му се свлякоха напред, гърдите му хлътнаха, той наклони глава на една страна и загледа възхитено Амурея. Тя беше до него. Беше негова. Струваше му се, че ще хвръкне от радост. Чувствуваше как животът започва пред тях и никога няма да свърши.

— Ако пуснеш ръката на твоята индианка — извика сърдито Смъдж, — ще можеш да продължиш с хартийките.

Джонс извади втора хартийка от шапката.

— Хънт! — каза гръмко той.

Хънт престана да тананика, изръмжа, вдигна глава и втренчи учудено бледите си очички в Джонс, в шапката, в хартийката, която Джонс държеше. После погледна неспокойно Мак Лауд, сякаш го викаше на помощ.

— Твой ред е — подкани го Мак Лауд. — Да си избереш жена.

— Коя жена? — попита Хънт.

— Твоята, Омаата.

Хънт се позамисли и каза:

— А защо да я избирам?

— За да бъде твоя.

— Тя си е моя — заяви Хънт като издаде напред муцуната си и сключи върху коленете огромните си пестници.

— То се знае. Твоя е. Казваш: „Омаата“ и тя сяда до тебе.

Хънт го изгледа недоверчиво.

— Защо каза „да я избереш“?

— Има единадесет жени. Ще си избереш между тях.

— Плюя аз на единадесетте жени! — изръмжа Хънт и махна с ръка, сякаш искаше да ги изгони от пътя си. — Аз си имам Омаата…

— Добре де, кажи: „Искам Омаата“ и Омаата ще си бъде твоя.

— А. сега не е ли моя? — запита Хънт и погледна заплашително Мак Лауд.

— Твоя е. Ама слушай, направи каквото ти казвам. Ще кажеш „Омаата“, и тя ще седне до тебе и готово.

— Защо пък трябва да кажа „Омаата“?

— Исусе! — извика Мак Лауд и се хвана с две ръце за главата.

Пърсел се обади хапливо:

— Мак Лауд, трябва да ми обясниш как успяваш да убедиш Хънт да гласува за тебе. Това трябва да ти струва много време.

Мак Лауд му хвърли яростен поглед, но не продума.

— Да свършим — каза раздразнено Бейкър. — Предлагам Пърсел да каже на Омаата да седне при Хънт и да смятаме въпроса за уреден.

Мак Лауд кимна и Пърсел преведе. Огромната снага на Омаата изникна веднага из сянката зад него. Той се обърна. Учуди се. Мислеше, че е при таитяните. Както беше седнал, Омаата му се стори още по-едра и когато тя мина между Бейкър и него, за да пресече кръга, бе поразен от огромните й бедра. Заслепена от светлината, тя се спря за миг пред факлата и потърси с очи Джоно. Стоеше гърбом към Пърсел, когото закриваше със сянката си, а пламъкът очертаваше огромния й силует и хвърляйки отблясъци върху черните й рамене, им придаваше за миг мраморна лъскавина.

Тя седна до Хънт и с плътен, гугукащ глас му наговори цял порой приказки на неразбираемия си език. Хънт изръмжа тихичко в ответ.

— Мърка — каза полугласно Джонс.

Пърсел се усмихна, но нежното мургаво лице на Бейкър остана напрегнато. Очите му бяха хлътнали, долната му устна нервно потреперваше.

Мълчанието продължаваше. Мак Лауд и Смъдж разговаряха тихо, като че разногласието, което изглежда ги разделяше преди малко, бе изникнало отново. Джонс почака да довършат, за да изтегли трета хартийка.

Пърсел потрепера леко. И той като всички, освен Мак Лауд, беше гол от кръста нагоре, а откъм морето задуха ненадейно по-хладен вятър. Факлите като че избледняха изведнъж. Изгряваше тропическа луна. Огромна и така блестяща, че приличаше на изгряващо слънце. Цялата полянка бе озарена, а лабиринтът от зелени пътечки из смокинята изникна зад Мак Лауд със своите светлини и сенки, удължен в тайнствени дълбочини чрез перспективата на колоните. Пърсел се обърна, усмихна се на Ивоа и погледна другарките й. Те чакаха търпеливо, облени в меката светлина, а зъбите и бялото на очите им светеха сред тъмните коси. Пърсел бе поразен от неразрушимата мощ, излъчвана от тия кротки лица, от тия лишени от наглост тела, възвестяващи с всяка своя закръгленост, че са носителки на живот. Пеританите можеха да размахват пушки, да разлюляват въжета, да спорят и да „избират“. Какво невероятно празноглавие! Че какво би бил островът без жените? Затвор. „А какво ще остане от нас — помисли Пърсел — след десетина години? Само изгнили кости.“

— Адамо — подхвърли закачливо Ивоа, като посочи красноречиво с две ръце към гърдите си, — наистина ли именно мене ще вземеш?

— Да — отвърна усмихнато Пърсел. — Именно тебе. Непременно тебе. Само тебе.

— Спиш ли, синче? — обади се провлеченият глас на Мак Лауд.

Пърсел се обърна и видя Джонс да оттегля виновно ръка от ръцете на Амурея и да я вмъква в шапката.

— Мезън! — извика ясно той.

Пърсел вдигна ръка.

— Имам писмо от него.

Извади го от джоба си и го поднесе към светлината. То беше запечатано с восък и печат с инициалите на Мезън, а адресът, написан с дребен, грижлив и твърд почерк, гласеше:

Лейтенант Адам Бритън Пърсел

пръв лейтенант на „Блосом“

на сушата на 130°24’ западна дължина и 25°2’ южна ширина.

Пърсел счупи печатите, разгъна писмото и прочете на глас:

Мистър Пърсел, ще имате грижата да ми бъде отредена една жена, годна да ми готви и да се грижи за бельото ми.

кап. Ричард Хесли Мезън

ком. на „Блосом“

Пърсел гледаше хартията и не можеше да повярва: въпреки всичко, Мезън искаше жена!

Припомни си го в кабината на „Блосом“, когато напускаха Таити. Зачервен, вдигнал ръце към небето. С какво възмущение бе отказал да вземат още три жени! „Предостатъчно жени имаме вече, мистър Пърсел! Те никак не ме интересуват! Ако имах пред вид само собственото си удобство, не бих допуснал ни една на борда!“ А сега „имаше пред вид собственото си удобство“ и искаше жена!

В същия миг се обади Мак Лауд:

— Старият не иска съпруга, а прислужница.

Чуха се смехове, моряците започнаха да разговарят за предполагаемата студенина на Мезън. Темата им се стори приятна и приказките продължиха цели пет минути.

— Аз съм добър владетел — каза Мак Лауд като вдигна ръка, за да прекрати шегите. — Макар че старият искаше да ме застреля, никой няма да каже един ден, че съм го оставил да се пере сам.

Той огледа всички, с провиснал над тънките устни остър нос.

— Щедър е, когато не му струва нищо — забеляза полугласно Бейкър.

— Ако някой друг не я иска — продължи Мак Лауд, без да си дава вид, че е чул, — предлагам да му дадем Ваа.

Никой не мръдна. Мак Лауд удари в земята края на въжето и помоли Пърсел да преведе.

Ваа се изправи, едра, некрасива. Приближи се до кръга и застана на яките си селски нозе. Пръстите на широките й стъпала, ясно очертани върху пръстта, се свиваха, сякаш искаха да се забият по-здраво в земята. Тя прибра зад гърба силните си ръце и каза учтиво, че за нея е чест да има за тане главатаря на голямата пирога. Таитянките се разсмяха, а Итя извика:

— Е, Ваа, е! Много е студен твоят тане!… — Върху едрото селско лице на Ваа цъфна усмивка.

— Аз пък ще го стопля — отвърна тя и тръгна веднага към селото, за да изпълни намерението си.

Джонс разгъна нова хартийка и извика гръмко:

— Джонсън!

Джонсън трепна, наведе очи и загледа брадавицата на края на големия си нос, а в същото време търкаше оредялата си брада с опакото на дясната ръка. После обтегна напред кръстосаните си нозе, подпря се на едно коляно, изправи се по-енергично, отколкото би могло да се очаква на неговата възраст, застана ту на единия, ту на другия крак и се огледа плахо наоколо, като продължаваше да търка брадата си. Въпреки мършавостта му, коремът стърчеше напред и нагоре, закръглен и корав до стомаха, а оттам нагоре като че се съединяваше с горната част на тялото, хлътнала и прегърбена от дългогодишен труд. Тази прегърбеност принуждаваше Джонсън да протяга врата си напред, в усилие да се поизправи. Но ръцете му бяха изоставили отдавна всеки опит да се държат на едно равнище с раменете. Просто висяха пред тях. Бяха толкова мършави, че приличаха на няколко събрани едно до друго корабни въжета, с малки черни петна от вътрешната страна и с огромни изпъкнали, синкави жили.

Джонсън се оглеждаше недоверчиво и плахо, сякаш се питаше дали мълчанието, последвало изричането на името му, не крие някаква клопка. Той бе направил отдавна избора си, но се колебаеше да го съобщи, защото не знаеше дали някой няма да се противопостави, а освен това се страхуваше, че избраницата може да не го иска, въпреки решението на събранието. С все същото плахо изражение премести поглед от Мак Лауд към Пърсел, като че търсеше последователно подкрепа и в мнозинството, и в малцинството, после го плъзна към жените; набръчканите му клепачи постоянно трепкаха, за да прикрият сякаш насоката на погледа, зачервените му очи гледаха с необикновено изражение, едновременно плахо и жадно. Приличаше на хлапак, с откраднат пенс в ръка, загледал през витрината на сладкарница избраната паста, без да смее нито да влезе, нито да си отиде.

— И така? — запита рязко Мак Лауд.

Джонсън обърна към него плахите си очи, престана да търка брадата си и каза със слаб глас, без да поглежда някого:

— Тайата.

Изборът му беше скромен: Тайата беше най-възрастната и най-некрасива таитянка.

— Възражения? — запита Мак Лауд като вдигна зад главата си края на въжето.

Почти без да дочака отговор, той го удари в земята. Джонсън вдигна глава и повика с разтреперан от възбуда глас:

— Тайата!…

Между таитянките се чу шушукане, но никоя не стана, никоя не отговори. Устните на Джонсън затрепераха. Той прибра хоризонтално ръце, улови десния палец с палеца и показалеца на лявата си ръка и започна бавно, машинално да го търка. „Ще се разплаче“ — помисли Пърсел.

— Тайата! — повтори гръмко Мак Лауд.

Жените замълчаха, после шушукането се поднови. Тайата стана. Пристъпи бавно към кръга, ниска, тантуреста, с малко криви крака, на които се клатушкаше при ходенето. Подпухналите клепачи закриваха очите, а лицето, внезапно осветено от факлите, изглеждаше намусено и затворено. Джонсън се позасмя крехко, отиде да я посрещне, улови я за ръка и изпълни някаква танцова стъпка, така смешно и жалко, че никому не мина и през ум да се изсмее. Щом седна до него, Тайата освободи грубо ръката си и го изгледа студено с черните си очички, почти потънали в подпухналите клепачи.

— Горкият Джонсън — каза полугласно Пърсел.

Но никой не се обади. Джонс бе втренчил поглед в Амурея, а Бейкър, бледен, със стиснати зъби, гледаше право пред себе си.

— Джонс! — извика строго Мак Лауд.

И той изглеждаше неспокоен и напрегнат. Джонс пусна ръцете на Амурея, взе шапката и извади една хартийка.

— Уайт! — викна той така високо, сякаш Уайт беше на другия край на поляната.

Уайт не мръдна, лицето му остана безучастно. Не заговори веднага. Седнал с кръстосани нозе, положил мирно ръце на коленете си, той само потупваше панталона си с показалеца и средния пръст на дясната си ръка. Останалите му пръсти, къси, дебелички като суджуци и почти четвъртити накрая, бяха леко вдигнати, сякаш ще докоснат клавиши. Минаха две-три секунди.

— Итя — каза кротко Уайт.

Сред жените настъпи внезапно възбуждение, шушуканията се засилиха, по-оживени от досегашните. Пърсел се обърна. Итя беше коленичила. С наведени очи и стиснати устни, тя клатеше отрицателно глава. От дясната й страна Итиота бе сложила ръка на рамото й. От другата страна бяха Раа и Тумата. Итиота каза:

— Вземи го. Не е лош. Няма да те бие.

— Не, не! — отвърна Итя.

— Итя! — извика гръмко Мак Лауд.

Итя се изправи, пристъпи към кръга и застана между Амурея и Джонсън, срещу Мак Лауд. Очите й святкаха.

— Слушай, перитански Скелето — каза тя като загледа гневно шотландеца, — трябва да се засрамиш, че постъпваш така. Има ли смисъл да искаш жена, която не те е избрала?

Говореше така, като че я бе избрал не Уайт, а Мак Лауд. И продължи:

— Знаеш какво става, когато искаш жена, която не те е избрала: туря ти рога.

Таитянките се засмяха сподавено, а таитяните се изсмяха с глас. Слава на Еатуа! Лошото държане на Итя си имаше и добрите страни!

Мак Лауд се изправи.

— Какво казва?

— Пита те — каза безучастно Пърсел — дали би желал жена ти да ти изневерява. — После добави: — Въпросът е чиста риторика. Тя няма пред вид тебе.

Очите на Мак Лауд светнаха гневно, но той се овладя.

— Кажете й да си сдържа езика — каза спокойно — и да седне при Уайт.

Пърсел преведе.

— Не мразя жълтокожия — отвърна Итя като се мъчеше да говори учтиво. — Неговата кръв не е ледена[2] като на Скелета. Жълтокожият е учтив мъж. Винаги приятен като сянка…

Тя се изправи, разкърши упоритата си дребничка снага и каза твърдо:

— Само че не го искам за тане. За тане искам Меани.

Меани стана. Бяха го избрали. Със ставането си той заявяваше, че приема. Меани обичаше безпристрастно всички жени. Но към Итя изпитваше приятелство.

Погледът на Мак Лауд се премести от Итя към Меани. Но беше необходимо да му се преведе какво бе казала Итя. Той стисна зъби, размаха края на въжето и извика разярено:

— Кажете й, че ако не отиде да седне при Уайт, ще я накажа.

— Няма да преведа тази заплаха — възрази Пърсел. Тя е много опасна. Меани я смята вече за своя съпруга. Ако я докоснеш, ще те пребие.

— Има закон — каза Мак Лауд. — Ще го обесим.

— Ако можете — отвърна Пърсел като го гледаше втренчено.

Мак Лауд вирна острата си брадичка и присви очи. Ако се стигнеше до бой, щеше да има насреща си Пърсел, Джонс, Бейкър, шестимата таитяни, а може би и жените. Съжали дълбоко, че не бе донесъл пушка.

Обърна се наляво.

— Уайт, иди прибери жена си.

Това беше прикрито поражение: оставяше Уайт да се оправя сам.

Уайт не се опита да грабне ненадейно Итя. Стана бавно, с достойнство и тръгна към нея. Тя отскочи веднага назад, завъртя се и с невероятна лекота изчезна в полянката. Дългите й коси се развяваха зад нея. Тичаше право на запад, към храсталака.

— Стой, Меани! — изрева Пърсел.

Меани се спря както тичаше, застанал на един крак, полуизвил своята снага на атлет, с вирната глава и потръпващи ноздри, като на хрътка, спряна в бяг.

— Ако я настигнеш — предупреди го на таитянски Пърсел, — ще те подгонят с пушките си. Стой тук. Прибери се с нас в селото. — И добави: — Нощта е дълга…

Меани седна, втренчил поглед в Пърсел. Уайт стоеше неподвижен. Гледаше как Итя бяга, осветена от луната. Срамота би било да тича подир нея. Когато тя изчезна в гъсталака, той прекоси бавно кръга и се върна да седне на предишното си място. Не бе изрекъл нито дума, след като бе казал: „Итя“.

— Ще я намерим — изръмжа Мак Лауд. — Нали ще трябва да яде и да пие.

Настъпи мълчание. Пърсел присви очи и каза безучастно:

— Предлагам Уайт да си избере друга жена. Например Итиота. Итиота ще го вземе с готовност.

Уайт отвори уста, но още преди да заговори, Мак Лауд се намеси:

— Да, господине — каза подигравателно той, — разбира се, господине. С готовност, господине. Итиота за Уайт, а Итя за Меани. Много хитро намислено, Пърсел, само че господ да ме порази, ако стане така. Може би сте забравили, но тук има събрание и няма да оставим да ни командува някой чернокож, дори да ви е любим събрат. А колкото до Итя, не се тревожете, Пърсел, ще я намерим.

Пърсел каза студено:

— Пет километра храсталак около острова. Планина и извор. Седемнайсет дейни съучастници.

— Ще я намерим — повтори Мак Лауд и направи знак на Джонс да продължи.

Джонс пъхна ръка в шапката.

— Бейкър — каза почти полугласно той и погледна бегло зетя си.

Откато Амурея бе седнала до него, не бе помислил ни веднъж за зетя си и за страховете му.

Бейкър вдигна мургавото си лице и каза ясно:

— Авапуи.

Последва мълчание. Всички погледи се насочиха към Мак Лауд. Шотландецът бе очаквал този миг. И той бе настъпил. Изглеждаше, че го бе изненадал. Минаха две-три секунди. Краят на въжето лежеше на земята между нозете му. Навел очи, с вдървено изправена мъртвешка глава на мършавия врат, той не мръдваше. „Колебае се — помисли Пърсел. — Бягството на Итя го кара да размисля. Ако не бяха другите…“

— Противопоставям се — извика Мак Лауд, вдигна поглед и го втренчи в Бейкър.

Бейкър издържа погледа му, но не продума. Мак Лауд сложи ръка на земята, стана и се облегна на смокинята. Очакваше, че Бейкър ще се нахвърли върху му и предпочиташе да посрещне удара прав.

— Синчета — каза той с провлечения си глас, като изгледа другарите си, — ако искам Авапуи, не го правя, за да напакостя на Бейкър…

— Не, разбира се! — каза звънко Бейкър.

— Но трябва да има ред — продължи Мак Лауд, без да обръща внимание на прекъсването. — Не може да допуснем и на острова жените да минават от ръце в ръце. На кого беше Авапуи в Таити? На дядо Мак Лауд. На кого беше на „Блосом“? На същия майчин син. Но нали ги знаете какви са! Щом слезе на острова, моята индианка се уви около Бейкър. Прищявка, синчета! Нищо друго! Черните ги бива за прищевки! А пък аз казвам — продължи той като повиши глас, — че ако ги оставим да я карат както си знаят, свършено е! Няма да има ред! Няма да има семейства! Няма да бъдем дори господари! Казвам ви, синчета: все едно още отсега да нахлузим фусти и да почнем да мием съдовете!

Смъдж и Джонсън се разсмяха, но без увлечение. Погледът на Бейкър не оставяше никакво съмнение за намеренията му и те се страхуваха да не се стигне до общ бой, при който не ще могат да разчитат на силата на Хънт. Затворен в обятията на Омаата, той не се интересуваше, от това, което става, и мъркаше като едър котарак.

— И така — каза Мак Лауд, — да продължим. Когато Авапуи ме изостави, не казах нищо. Добър човек съм. Не исках разправии с Бейкър…

— Предпочиташ гласуването пред разправиите — каза Бейкър така спокойно и в същото време оскърбително, че Мак Лауд пребледня.

Пърсел погледна Бейкър. Той седеше с кръстосани нозе, с ръце в джобовете. Като се изключи потръпването, което изкривяваше от време на време долната устна, лицето му беше неподвижно. Но черните трескави очи с тъмни сенки се бяха втренчили с неизразимо презрение в очите на Мак Лауд.

— Няма да се поддам на предизвикателства — отвърна Мак Лауд като си възвърна напълно спокойствието. — Ако търсиш разправия, няма да я получиш, Бейкър. Има закон и аз се придържам към закона.

— А кой измисли тоя закон? — заговори съвсем бавно Бейкър. Нали ти? И сега се криеш зад него, за да не се разправяш. За приказки те бива. На приказки не те е страх от никого. Но не съм забелязал някога да застанеш в първата редица, да посрещнеш удара. Когато Бърт ти заповяда да хвърлиш в морето трупа на малкия, ти се подчини, нали? Ти и приятелят ти Смъдж я карахте кротката. И тогава се подчини на закона…

Той говореше като изричаше така подчертано всяка дума, сякаш я запращаше в лицето на шотландеца.

— Няма да отговарям на предизвикателствата ти — каза Мак Лауд, неподвижен като скала. — Казах каквото имаше да кажа за Авапуи. Сега можеш да говориш ти. Като свършиш, ще минем към гласуване.

Бейкър продължи все така бавно и неумолимо:

— Бързаш да гласуваме, така ли, Мак Лауд? Лесно е с гласуване, нали, Мак Лауд? Все едно да забиеш нож в гърдите на човек, който не може да се отбранява, както постъпи със Саймън.

Тогава стана нещо странно: откъм таитяните се чу одобрителен шепот. Те не бяха чували никога за Саймън и не разбраха нито дума от това, което бе казал Бейкър. Но по гласа и по погледа му разбираха, че той хока Мак Лауд и бяха доволни от това. Шотландецът дори не извърна глава. Стоеше облегнат на смокинята с ръце зад гърба, с вирната брадичка и притворени очи. Почака шепотът на таитяните да стихне и каза, като гледаше Бейкър през процепа между клепачите си:

— Свърши ли?

— Не съм свършил — отвърна Бейкър със същия студен и оскърбителен глас. — Говорех за лесни работи, Мак Лауд. Например: да обесиш Мезън, когато е с вързани ръце и нозе, е лесна работа. Не изисква сила. Само гласуване.

— Не преча никому да получи мнозинство — каза Мак Лауд.

— И мнозинството е лесна работа — продължи Бейкър с все същия бавен, спокоен и същевременно невероятно напрегнат глас. — Лесно е да омотаеш някой човек, който никога нищо не е разбрал. Лесно е да наплашиш някой нещастен старец, който не може да се защищава. Ето, гледай!…

Той се обърна рязко към Джонсън и го прониза с яростен поглед. Пърсел бе смаян от силата или по-скоро от нечуваната грубост на този поглед. Джонсън зяпна, сякаш се задушаваше и се сви цял като попарено с вряла вода насекомо. Притисна ръце о коленете си, наведе глава и остана в това положение, свит, смален, ударен от гръм.

Бейкър сви състрадателно рамене и погледна отново Мак Лауд.

— И още нещо не е мъчно — продължи той със звънлив глас, който придаваше необикновена сила на думи те му — да биеш жена. Особено жена, която не се защищава, като Авапуи. За това именно ти е жал. С Ороа не е същото. Тя ти отвръща удар за удар. Това не ти е приятно. Да блъскаш обичаш. Да дърпаш коси обичаш. Да риташ обичаш. Но да се биеш не обичаш. Дори с Ороа! Да, Ороа е корав човек! Докоснеш ли я, ще ти хвърли в лицето каквото й попадне. Снощи беше чукът ти!…

— Не знаех това! — извика Джонс и прихна да се смее като дете.

Младежка веселост без задна мисъл, която бликна изведнъж и въдвори мълчание в кръга. Мак Лауд бе понесъл, без да мигне, всички оскърбления. Невинният смях на Джонс го вбеси. Усети изведнъж всички копия, които Бейкър му бе забил. Очите му загубиха своята яснота. Станаха мътни и странно втренчени. Той отпусна рамене напред и пъхна дясната ръка в джоба си.

В същия миг Бейкър стъпи на левия си крак, повдигна малко дясното коляно и застана като бегач, който ей сега ще хукне. Забравил бе, че даде ножа си на Пърсел и в студената ярост, разтърсваща дребното му, но набито и гъвкаво тяло, беше готов да се бие с голи ръце с Мак Лауд. Запъхтян, свит, напрегнал всички мишци, той не снемаше от шотландеца пияния си поглед, в който блестеше безусловната увереност, че ще го убие.

Мак Лауд бе отворил ножа в джоба си и с изпотено чело правеше отчаяно усилие да задържи устрема, който го тласкаше към Бейкър. Помисли с насмешка: „Да се бия за някаква си чернокожа!“ Беше безсмислица, можеше да я получи чрез гласуване, без да се излага на някаква опасност. „Оставям се да ме подвеждат“ — помисли с презрение той. В същия миг пристъпи една крачка, вдървен като автомат, стиснал в ръка ножа.

— Мак Лауд! — извика Пърсел.

Мак Лауд трепна като човек, когото събуждат от сън, вторачи поглед в Пърсел в продължение на цяла секунда, пое дълбоко дъх и извади ръката си от джоба. Без да отделя очи от Бейкър, той тръгна назад, докато усети зад гърба си ствола на смокинята. Свършено беше. Пърсел забеляза как мършавите ребра повдигат бялата фланела при усилието, което Мак Лауд правеше, за да овладее дишането си.

— Ако никой друг няма да говори — каза след малко той, — предлагам да преминем към гласуване.

Бейкър се размърда, но Пърсел сложи ръка над лакътя му.

— Трябваше да ме оставите да действувам — изсъска тихо и разярено Бейкър. — Щях да го убия.

Пърсел го стисна още по-силно. Бейкър седна и затвори очи. Сякаш изведнъж отпадна.

Мак Лауд седна отново, улови края на въжето и каза глухо:

— Предложение да ми се даде Авапуи.

Вдигна ръка, последван от Хънт, Смъдж, Уайт, а след няколко секунди и от Джонсън.

— Пет гласа от осем — каза Мак Лауд със същия глух и беззвучен глас. — Предложението се приема.

Спечелил беше, а не се радваше на победата си. Между многото намерения, които се въртяха в дейната му глава, беше и това — което му се бе сторило чудесно — да отнеме на Бейкър Авапуи чрез гласуване. А сега, след като я бе получил, се чувствуваше победен.

— Авапуи! — извика най-после той.

Бейкър вдигна дясната си ръка, между жените настана размърдване, но Пърсел устоя на желанието да се обърне.

— Един момент — каза Бейкър, като че бе вдигнал ръка, за да иска думата, — предполагам, че имам право да си избера друга жена?

— И как още, моряко — отвърна Мак Лауд като правеше усилие да си възвърне духовитостта, — и как още, и как още! Не ми е по нрава да оставя човек от „Блосом“ да чезне самичък. И Мезън дори си получи индианка. Избирай, моряко!

Но цялото му глупаво самохвалство звучеше фалшиво. И гласът му дори звучеше фалшиво. Изглеждаше разочарован и уморен.

Бейкър го погледна в очите и каза ясно:

— Ороа.

Мак Лауд трепна.

„Дали държи за нея? — помисли Пърсел. — Ако държи, защо поиска Авапуи? За да не изглежда победен ли? Или за да унизи Бейкър?“

Мак Лауд повтори машинално:

— Ороа ли?

— И нея ли искаш? — запита хапливо Бейкър.

Настъпи кратко мълчание. Мак Лауд притвори очи и вирна брадичка.

— Някой да възрази? — каза безучастно и беззвучно той.

После размаха края на въжето и без да дочака отговор го пусна на земята.

— Дадена!

— Ороа! — извика Бейкър.

Ороа застана в кръга, разкършвайки гъвкаво и мощно хълбоци, като кобила, която излиза от река. Изправи се пред Мак Лауд със стройната си снага от пет стъпки и десет пръста[3], с пламнал поглед и укорно вдигнат пръст, и започна с широки ръкомахания някакво буйно слово. Не стоеше на едно място докато говореше, а се мяташе ту наляво, ту надясно, сякаш бързаше да се втурне напред. С горда осанка, разкошна гръд, дълги, гъвкави нозе, тя бе вирнала своите потръпващи ноздри и отмяташе нетърпеливо врат, разтърсвайки своята грива.

С приглас от смехове, насърчения и дори от време на време ръкопляскания от страна на таитяните, Ороа говори цели пет минути все така неудържимо, просто без да си поеме дъх, без да потърси дума, като цвилеше и тупаше на място, сякаш се готвеше да хукне към по-добри кръгозори. След това млъкна така ненадейно, както бе заговорила, и все още запъхтяна от усилието седна до Бейкър, сграбчи главата му и притисна дебелите си устни до неговите.

— Превод? — каза Мак Лауд.

Пърсел изглеждаше развеселен и вдигна вежди.

— Буквален ли?…

— В общи черти — отвърна набързо Мак Лауд.

— В общи черти изказа ревнивостта си, загдето си предпочел Авапуи.

Пърсел гледаше внимателно Мак Лауд и му се стори, че забеляза сянка от задоволство върху мъртвешкото му лице. След това продължи:

— В заключение каза, че Бейкър е много по-мил от тебе и тя се радва от сърце да го има за тане. Предполагам — добави великодушно Пърсел, — че говореше напук.

— Както и да е, все ми е едно — каза Мак Лауд. Лицето му беше безстрастно като маска.

Помълча малко и повика:

— Авапуи.

Настъпи мълчание, жените останаха като заковани. Мак Лауд повтори по-силно:

— Авапуи.

Тъй като никой не отговори, той стана. Жените бяха обърнали лица към него и неговият поглед се плъзна последователно по тях.

— Итиота — запита строго той, — къде е Авапуи?

Итиота стана да отговори като послушна ученичка.

— Отиде си — заяви напевно тя на английски и посочи на запад с показалеца на дясната си ръка.

— Седни — каза спокойно Мак Лауд.

После се върна на мястото си и седна. Лицето му не отразяваше нищо.

— Добре понесе удара — прошепна възхитено Джонс.

Пърсел кимна.

— Ще я намерим — добави Мак Лауд, без да повиши глас.

Погледна Джонс и каза веднага:

— Продължавай.

Джонс пъхна ръка в шапката, извади една хартийка, разгъна я и обяви:

— Мак Лауд.

— Аз вече избрах — заяви хладнокръвно Мак Лауд. — Продължавай.

Джонс извади друга хартийка и извика звънливо:

— Пърсел.

Пърсел се поусмихна. Струваше му се смешно да избира съпругата си. Каза съвсем тихо:

— Ивоа.

Тя се бе изправила зад гърба му. Дойде да седне отдясно и втренчила великолепните си сини очи в неговите, се облегна до него.

— Противопоставям се! — извика гръмко Смъдж.

Този вик порази слуха на Пърсел още преди да го бе осъзнал. Разбра смисъла му по напрегнатото мълчание, настъпило в кръга. В този миг той бе почти склонил лице на рамото си и се усмихваше на Ивоа. Усмивката застина на устните му цяла секунда след като Смъдж се бе обадил. После се стопи полека и винаги спокойните черти на Пърсел се изкривиха от смайване. Той се опули, обърна се, погледна Смъдж, сякаш искаше да се увери, дали правилно е чул, след това изгледа присъствуващите. Приличаше на човек, който не вярва в истинността на това, което става.

Неверието му беше така очевидно, че Смъдж повтори със злобна заядливост:

— Противопоставям се.

Разширените очи на Пърсел се втренчиха в Смъдж. Погледна го без яд, сякаш едва допускаше, че съществува.

— Искаш да кажеш — запита извънредно бавно той, — че изявяваш желание да ти дадат Ивоа?

— И как още! — отвърна Смъдж.

Последва мълчание. Пърсел не можеше да отдели поглед от лицето на Смъдж. Гледаше го, сякаш се мъчеше да разгадае гатанка.

— Невероятно! — каза той почти без глас, разглеждайки чертите на Смъдж така, като че някоя от тях щеше да му разкрие търсената тайна. После прибави полугласно: — Но ние сме женени! — с все същото недоумяващо изражение, сякаш не знаеше как да изрази такава очевидност.

— Малко ме е грижа! — подхвърли Смъдж.

Прострял се бе по корем на земята, облегнат на лакът. Не мръдна, когато извика: „Противопоставям се!“. Големият му нос изпъкваше безсрамно между сплеснатите назад чело и брадичка, а тъй като бузите изглеждаха издърпани напред, лицето му приличаше на муцуна. Той не гледаше Пърсел. Хлътнали дълбоко в орбитите, малките му очи, черни и лъскави като копчета на обуща, шареха наляво-надясно с неспокойна свирепост. В същото време, с непрестанни кратки помръдвания, които изглеждаха неволни, носът му се издаваше напред като зурлата на прасе, което рови из храната си.

Пърсел продължаваше да мълчи. Важен като съдия, Мак Лауд се обърна към Смъдж и каза:

— Щом се противопоставяш, трябва да обясниш защо.

— И как още! — повтори Смъдж със своето лондонско произношение, което придаваше неописуемо нахалство на всяка негова дума. — То и няма какво много да се обяснява. Приканвам ви за свидетели, моряци. Каза се, че ще си разпределим жените, нали така? Щом е казано така, Пърсел трябва да предаде своята жена в общия куп и тя ще сподели участта на всички. Пърсел ще каже, то се знае, че неговата жена му е придадена от три месеца насам. Но аз не виждам това да му дава някакви права. Напротив! Защо да е все той? Защо да не бъде някой друг, за разнообразие? Защо да не съм аз? Според мене Ивоа не е най-хубавата, но е от по-голям род. С по-добро държане. С държане на леди. Горда и така нататък. Още отначало й бях хвърлил око. И господ да ме порази, ако и аз нямам толкова право да я получа, колкото който и да е проклет офицер!

— Ти си си загубил ума! — извика Пърсел, повече смаян, отколкото възмутен от дързостта на тези приказки. — Да искаш жена ми! Чудовищно!

— Жена ви! — отвърна Смъдж като седна и издаде победоносно напред големия си нос, сякаш бе намерил храната, която търсеше. — Жена ви! Сигурен бях, че ще ни изтъкнете това! А пък аз ви казвам и ви повтарям: не искам и да зная за женитбата ви! За мене тя не съществува, няма никакво значение. Това са само попски въртели. Не искам и да ги зная, казах ви! И съм готов да ви взема Ивоа, все едно женена ли е или не, с поп или без поп!

Пърсел обръщаше внимание не толкова на думите на Смъдж, колкото на факта, че не успява да срещне погледа му. Очите му огледаха бавно „мнозинството“. Като се изключи Хънт, който го гледаше, без да го вижда и си тананикаше, нито Мак Лауд, нито Уайт, нито Джонсън го поглеждаха. „Знаели са — помисли Пърсел — и са готови да станат съучастници в това безобразие.“

Усети лакътя на Бейкър до своя. Обърна глава към него.

— Ще трябва да се сбием — каза полугласно Бейкър. Джонс го чу, наведе се напред, без да го поглежда, пусна ръцете на Амурея и притегна престилчицата около кръста си. — Дайте ми оръжието — продължи тихо Бейкър, като сложи лявата си ръка на земята до Пърсел. Пърсел поклати отрицателно глава. Застана на колене, както бе застанал преди малко Бейкър, когато се противопостави на шотландеца. Движението го разбуди от вцепенението, той пребледня, сърцето му заудря лудо, ръцете му затрепераха. Пъхна ги в джобовете си. Усети под пръстите си ножа на Бейкър. Дръжката беше корава и топла. Допирът му достави удоволствие. „Разбирам как хората стигат до убийство“ — помисли той, стиснал ножа. Изведнъж почувствува, че го обзема срам. Пусна оръжието и извади ръка от джоба.

Минаха няколко секунди. Поиска да заговори, но не можа; усети, че челюстите му са схванати, че не може да отвори уста. Преглътна и едва при третия опит, с невероятно усилие успя да издаде глас.

— Смъдж — каза глухо той, с побелели, потръпващи устни, издаващи усилието му да запази хладнокръвие, — ти не знаеш какво е женитба. То не е въртели, а клетва. В случая важи не обрядът. Важи обещанието, че ще живеете заедно докато сте живи.

— Е, тогава още едно обещание на тоя свят няма да бъде изпълнено — ухили се Смъдж и издаде напред муцуна, с искрящи от ярост упорити очички. — Стига сте ми повтаряли тая женитба! Да ме укротявате с библията и така нататък! Представете си, че аз си имам свое разбиране за вашата женитба. Не можете ме залъга с тия въртели! Ясна ми е цялата история, Пърсел, и как я намислихте! Хитрец сте, Пърсел, признавам ви! Все кротък Исус, ама не изпуска каквото му трябва. Щом видяхте на „Блосом“, че има дванадесет жени за петнадесет мъже, веднага сте си рекли: „Ще има разправии, когато си ги разпределяме на острова!“ И хоп! Грабвате най-хубавата, възпитаната и така нататък, омагьосвате я, накарвате я да повярва в Йехова, после кръщавка и венчавка пред Мезън! След това, като пристигате на острова, си мислите: „Сега съм спокоен! Няма да вземам участие в разправиите. Бог отец ми пази каквото си улових.“ Една молитвичка на палубата и си свършвате работа с индианката.

Смъдж издаде още повече нос, пое си дъх и тъй като току-що изречените приказки бяха събудили отново омразата му към Пърсел, продължи с някакво добродетелно възмущение:

— Как мислите! Как си представяте нещата, Пърсел! Като човек, който си казва: „Преди всичко аз!“, а за другите — после, ако остане! Като офицер, свикнал да поднасят най-напред нему, и то най-хубавото! Все горния пласт в кошницата, каймак на млякото! А остатъците за момчетата! Какво съм аз? Куче ли? На четири крака ли ходя? И лягам по корем щом ме повикат? Какъв ми е бил животът в сравнение с вашия? Да се трепя по кейовете на Темза още от петнадесет години с коричка мухлясал хляб и капка джин в търбуха? Да разтоварвам бали с памук по петнадесет часа на ден? За кого бяха ледите с дантели, които идваха на кея с две кранти отпред и двама ратаи отзад? За мене ли? Как не! Аз съм кал, като калта на кея! И дума да не става, че ще си изкалят хубавите обущенца! Не слизаха дори от каляските си! „Ей, хлапе, иди потърси лейтенант Джонс!… Или лейтенант Смит!… Или лейтенант Пърсел!“ — добави той с изблик на ярост, от която очите му се просълзиха. — А за мене — само някакво петаче! Някакво петаче, да гледам как се целува ръка, как се премигва, как се чуква с ветрило по пръстите! Жалки преструвки! А пък аз съм само парче кал на кея! Ама тук не е Лондон, Пърсел! — продължи той като скръцна със зъби. — Тук няма каляски, няма офицери, няма дантели! Нито съдии, които ще пратят някое честно момче на бесило в Тайбърн, защото е откраднало пет шилинга! Тук сме равни, Пърсел. И аз струвам колкото вас, дявол да ме вземе, това ще ви кажа! А пък другарите ще решат на кого от двама ни да се падне вашата индианка, все едно дали е женена или не, и дори ако хубавото й сърчице се пръсне от мъка, че ще се разделите.

Смъдж се разнежи като си припомни детството си. От това вълнение почувствува, че е в правото си и за пръв път се осмели да погледне Пърсел в очите. Остана смаян, като не забеляза никакво озлобление в погледа му. Това откритие удвои гнева му. Тъй като Пърсел мълчеше, той насочи нападателно носа си право към него и каза с яростно нахалство:

— Е, какво ще отговорите на това?

— Нищо — отвърна най-спокойно Пърсел.

Струваше му се, че няма вече какво да се разрешава, след като разбра какво е ставало в съзнанието на Смъдж, когато бе поискал Ивоа. Оставаше най-лесното: само да се бие.

— Смятам — заяви той с равен и кротък глас, — че спорът е приключен.

— В такъв случай — отвърна Смъдж с внезапно блеснали очички, — искам да се мине към гласуване.

Обърна глава към Мак Лауд, но Мак Лауд не го удостои с поглед. Втренчил беше очи в Пърсел, като се мъчеше да потисне овладялото го безпокойство.

— Щом има искане за гласуване — каза някак странно колебливо той, естествено ще поставя въпроса на гласуване.

Пърсел стана и погледна Мак Лауд.

— Няма да го поставяш на гласуване, Мак Лауд заяви твърдо той. — Това гласуване е позор. Аз го отхвърлям.

— Отхвърляте ли го? — каза Мак Лауд с тона на съдия, оскърбен в съдийското си достойнство. — Отхвърляте едно решение на събранието! Запомнете, че ще минем и без вашето разрешение!

Пърсел отвърна, без да повиши глас:

— В такъв случай ще законодателствуваш сам.

Последва мълчание. След това Мак Лауд каза напрегнато:

— Какво искате да кажете, Пърсел?

— Искам да кажа, че щом поставиш въпроса на гласуване, аз ще напусна събранието и ще престана да признавам властта му.

Бейкър се изправи и застана до Пърсел. Джонс ги изгледа един след друг, после се изправи отляво на Пърсел, пристъпи с единия крак напред, този път без да се изпъчи, и загледа зорко.

Таитяните заговориха всички едновременно, крайно възбудени. Тъй като не разбираха езика на действуващите лица, сцената беше за тях само пантомима и те се двоумяха понякога за смисъла й. Но сега вече нямаше съмнение: тримата перитани, застанали срещу Скелета, се противопоставяха на властта му.

— Бих желал да предотвратя това скъсване — добави спокойно Пърсел. — И бях решен да направя много отстъпки, за да го предотвратя. Ако то стане, ще се създаде много опасно положение. Не ме докарвайте до крайност, Мак Лауд. Ако Джонс, Бейкър и аз напуснем събранието, атмосферата в общежитието скоро ще стане непоносима. В острова ще има две партии. Два лагера, които ще воюват помежду си или в най-добрия случай няма да се зачитат. Островът е малък. И с течение на времето животът ще стане невъзможен.

— Ако се оттеглите от събранието — извика буйно Смъдж, — ще ви сметнем за бунтовници и ще ви обесим!

— Затваряй си устата — сряза го Мак Лауд.

При все че се държеше привидно твърдо, той се колебаеше. Ако Пърсел си отидеше, всички таитяни щяха да се присъединят към него. Пърсел ще има мнозинството, силата, съучастничеството на жените. „И всичко това само заради този маниак Смъдж“ — помисли яростно той. Невъзможно е да го разубеди от тази лудост! Принуден е дори да го поддържа, за да си запази гласа му! Мак Лауд разбра с горчива изненада, че властвува в острова благодарение на своите съмишленици, но е същевременно и техен роб!

— Размисли, Мак Лауд — продължи Пърсел. — Аз не съм враждебно настроен към събранието. Напротив. Докато има гласуване и разискване, няма вадене на ножове. Но ако мнозинството използува властта си, за да потиска малцинството, такава тирания е по-лоша от тази на Мезън и дори със сила не ще ме накарате да й се покоря.

Мак Лауд не се подвоуми за значението на тези думи. Това беше заповед. Прикрита заповед, защото вместо да заплашва, Пърсел приписваше именно нему намерението да си послужи със сила. Но прикрит или не това беше ултиматум с всичките му последици.

Смъдж усети колебанието на Мак Лауд. Почервенял от яд, уплаха и възбуда, той стисна пестници, изпъчи дребната си снага и големия си нос и се развика истерично:

— Не се поддавай, Мак Лауд! Не го слушай! Поставяй на гласуване! Какво чакаш! Няма един проклет офицер да ти заповядва!

Ръкомаханията и виковете му смаяха таитяните.

— Маамаа[4]! — каза Тетаити, като чукна чело с показалеца си.

Чуха се смехове. Омаата извика колкото й глас държи:

— Какво му е на Плъхчето, Адамо?

Пърсел се обърна към нея.

— Иска да ми вземе Ивоа и ония ще гласуват за него.

Между таитяните се чу шушукане. То се засили до ръмжене, придружено от буйните викове на жените. Меани се изправи решително. Ивоа беше негова сестра: той се чувствуваше оскърбен от нахалството на Смъдж почти толкова, колкото и Адамо. Простря ръце напред, за да наложи тишина, и започна възмутено, но изискано слово, в което укоряваше Смъдж и Скелета за недружелюбното им държане. Със съжаление трябваше да каже, че двамата перитани се отнасят като свински чеда с Адамо и с таитяните. Ясно беше, че Скелетът ги бе изключил от разпределението и шестимата трябваше да се задоволят с три жени. Това нямаше значение, разбира се. Защото той, Меани, заявява, че ще се забавлява с жените на всички перитани. (Смехове). Но беше оскърбление. Оскърбление беше за Тетаити, син на главатар. Оскърбление беше и за самия него. Оскърбление беше за всички. Сам той, Меани, беше син на велик главатар. А всички знаеха, добави стеснително той, чий син е баща му, великият главатар Оту… Затова именно Оту беше добър и щедър към пеританите. Но ето че главатарят на голямата пирога беше маамаа. Стоеше по цял ден затворен в колибата си. Властта бе заграбена от Скелета. Той се отнасяше с таитяните по-зле, отколкото с военнопленници и искаше да отнеме жената на брат му Адамо. Затова Меани, син на Оту, казва: трябва да се борят на страната на Адамо против Скелета. И който е съгласен, да го каже.

Меоро и Кори скочиха веднага, последвани с малко закъснение от Оу и Тими. Тетаити стана последен, не защото беше по-малко решителен от другите, а защото, като син на главатар и при това по-възрастен от Меани, искаше да покаже, че размисля повече, преди да вземе някакво решение. Но както налагаше етикетът, заговори пръв и каза сериозно:

— Еароа.[5]

Думите бяха повторени от всичките му другари.

Мак Лауд обгърна с поглед и шестимата таитяни, след това го отмести отново към групичката на Пърсел, Джонс и Бейкър. Устните му бяха само една тънка крива линия под острия нос.

— Предлагам — каза той — да отложим разискването. Не можем да разискваме под натиска на черните.

— Никакво изплъзване, Мак Лауд — каза сухо Пърсел. — Таитяните не заплашват никого. Ако събранието бъде отложено сега, без да се вземе решение, ние ще го напуснем.

— Не го слушай! — изрева отново Смъдж. — Не го слушай! Поставяй на гласуване, Мак Лауд!

Мак Лауд нямаше време да отговори. Омаата се изправи. Хънт издаде някакво жалко ръмжене, но тя не му обърна внимание. Направи една крачка и запълни веднага целия кръг с личността си. С мрачен поглед и сърдито свъсени вежди, тя изгледа и таитяните, и пеританите.

— Вие, мъжете — каза тя с кънтящия си като водопад глас, — само приказвате, приказвате… а пък аз, Омаата, ще свърша работа.

Само с две крачки тя мина пред Уайт и Мак Лауд и стигна до мястото, дето седеше Смъдж. Той се опита да се отдръпне, но Омаата го изпревари. Наведе се, дръпна го за панталона при пъпа и го вдигна до равнището на очите си, като го държеше без усилие с огромната си протегната ръка.

— Ити оре[6] — каза тя с дълбокия си глас.

И започна да му удря плесници с дясната си ръка. В същност това бяха не плесници, а пляскания. Пляскания, с каквито се наказва провинено коте. Но Омаата нямаше представа за силата си. Смъдж зарева. Задушаван от пръстите, които гърчеха панталона на корема му, със зачервено от плесници лице, той се мяташе като дявол, риташе с нозе, размахваше смешните си пестничета и пищеше непрестанно.

Таитяните се развеселиха до забрава. Отмъстено беше за цялото унижение на тая вечер. Жените крещяха като кукумявки, а мъжете се смееха колкото им глас държи, и както бяха седнали с кръстосани нозе, се поизправиха, коленичиха и започнаха да се пляскат по бедрата.

— Омаата! — извика Мак Лауд.

— Пусни го, Омаата! — извика на таитянски Пърсел.

— Ити оре! — повтаряше със стиснати зъби Омаата.

Не слушаше никого. Продължаваше да пляска Смъдж, а той ревеше, риташе, дращеше, с издадена напред муцуна, заприличал на попаднало в капан животно. Ръцете му бяха много къси, та нито пестниците, нито ноктите му можеха да стигнат до Омаата, но босите му нозе успяваха да я ритнат по корема, при все че това не изглеждаше да я безпокои.

— Какъв ли е тоя корем! — каза Джонс, зяпнал от възхищение.

Мак Лауд стана и пристъпи към Омаата. Полуделият Смъдж си заслужаваше наказанието, но все пак, като водител на мнозинството, Мак Лауд нямаше друг избор. Трябваше да се намеси. Смъдж означаваше един глас.

Проглушен от ревовете на жертвата, той се приближи предпазливо към Омаата. Страхуваше се, че може да обърне към него мощната си ръка или пък Хънт да се нахвърли да я отбранява.

— Спри, Омаата — каза строго той.

Тя дори не обърна глава, но, уморила се да държи Смъдж с протегната ръка, пристъпи настрана, като отмести с дясното си рамо шотландеца, без да го забележи, и облегна запъхтения Смъдж о коренището на смокинята, служило за облегало на Мак Лауд. Трябва да се признае, че бе смекчила вече твърде много ударите си. Те бяха сега просто някакво чукване с пръст.

— Мистър Пърсел! Лейтенанте — извика Смъдж с посиняло лице, — кажете й да престане!

Пърсел мина през кръга с разтревожен поглед, сложи ръка на рамото на Омаата и извика:

— Пусни го, моля ти се. Ще го пребиеш.

— Уха-а! Мъж! — изрева като гръмотевица Омаата. — Та това е пляскане за бозайниче!

— Престани, Омаата — извика Пърсел на ухото й.

— Ще помни! — каза Омаата като сви огромните си рамене.

И продължи да удря, глуха като правосъдието. Удряше безпристрастно по всяка буза, и тъй като Смъдж се защищаваше с ръце и лакти, тя го принуждаваше да изоставя отбраната си, като навираше от време на време показалец под лъжичката му. Всеки път, когато този чудовищен пръст бодваше чувствителното място, ревовете на Смъдж замираха в единствен пронизващ писък, като уловен в капан плъх.

— Недей, недей! — извика Пърсел.

Той се вкопчи или по-точно увисна с две ръце върху ръката на Омаата. Тя я тръсна леко. И Пърсел се търколи на земята.

— Ей, детенце — запита Омаата, като го погледна загрижено отвисоко, — да не те ударих?

— Не — отвърна Пърсел докато ставаше, — ама пусни го, моля ти се! Пусни го, Омаата!

— Лейтенанте — изрева Смъдж, — Ивоа ще си бъде ваша! Кажете й да престане!

Мак Лауд сложи ръка на рамото на Хънт: това беше последната му надежда.

— Хънт — каза той, — кажи на жена си да спре! Ще убие Смъдж.

Хънт се обърна цял към Омаата, сякаш вратът му беше споен за снагата. Бледите му очички се втренчиха в това, което ставаше, като че го виждаше едва сега. Нещо подобно на изненада се изписа по сплеснатото му ръбесто лице и той изръмжа:

— Ще убие Смъдж ли?

— Не виждаш ли? — извика Мак Лауд до ухото му. — Нашият другар Смъдж! Спри я, Хънт! Ще го убие!

Хънт загледа наказанието на Смъдж като търкаше с дясната си ръка червеникавите косми по гърдите си. Не разбираше защо Омаата постъпва така със Смъдж, но не се съмняваше, че тя постъпва правилно.

— Ще го убие! — извика Мак Лауд до ухото му.

Хънт престана да търка червеникавото си руно, замисли се и каза:

— Защо пък не?

Разтърси глава като куче, което излиза от вода. Радваше се на отговора си. Този път нещата бяха ясни и лесни. Всичко, което Омаата вършеше, беше добро. Ако Омаата искаше да убие Смъдж, следователно така трябваше да бъде.

— Нашият другар Смъдж! — извика Мак Лауд.

Хънт се изправи с цял ръст, отстрани Мак Лауд с опакото на ръката си и каза:

— Ще ти помогна, Омаата!

— Стой дето си! — извика Омаата като го погледна с крайчеца на окото си, и тъй като той направи една крачка, му извика: — Sit down[7].

Хънт си седна.

— Омаата, моля ти се! — извика Пърсел.

Той се бе върнал и се бе вкопчил отново в ръката й. От страх да не го отхвърли настрана, тя не смееше да тръсне ръката си. Но продължи да удря; тежестта на Пърсел смекчаваше ударите, без да може да ги спре.

— Омаата! — извика Пърсел.

Чу се пращене, като че раздират плат. Смъдж се простря на земята. Панталонът му се бе скъсал, оставяйки голямо парче в ръката на исполинката. Смъдж се изправи, като държеше с две ръце скъсаните краища и прикриваше доколкото може голотата си. Смеховете на таитяните се удвоиха.

— Ити оре! — извика Омаата, а дебелите устни разкриха едрите й бели зъби.

Тя се втурна към него. Пърсел се хвърли веднага към нея и я хвана през кръста; главата му достигаше едва до гърдите й. Изненадана както тичаше, Омаата се препъна в нозете му и загуби равновесие. Но сполучи все пак да не се строполи върху Адамо, а да се търкулне настрана, за да не го смаже с тежестта си.

Смъдж хукна, като преплиташе нозе по полянката, която се спускаше по нанадолнището, така че малкият му задник сякаш се търкаляше по земята. Всички бяха настанали и със смехове и викове го гледаха как бяга. Както го гледаха, един мастиленочерен облак забули луната и Смъдж изчезна, като че потъна в земята.

Въпреки двете факли, изчезването на луната потопи мястото в полумрак и докато се връщаше на мястото си, Пърсел изпита странното усещане, че се мръква. Вятърът задуха като пред буря, голите му рамене овлажняха, той потрепера.

Джонс се наведе към него с озарено от усмивка детинско лице.

— През целия си живот не съм се смял толкова много.

— Сбъркал си тогава — каза рязко Пърсел.

Омаата се върна на мястото си, сред акламациите на таитяните. Мак Лауд се облегна о коренището на смокинята, но не седна. Почака докато шумът утихна, вдигна глава и каза беззвучно:

— Предлагам да преустановим заседанието.

Джонс погледна в шапката.

— Остава още едно име.

— Добре, извади го — каза Мак Лауд като прекара уморено ръка по лицето си. С бягството на Смъдж се избягваше разрива с Пърсел. Но Уайт и сам той бяха останали без жени, Смъдж бе станал за смях, Пърсел беше по-силен от всякога, черните бяха готови да се разбунтуват.

Джонс разгъна хартийката, прочете: „Смъдж“, и прихна с младежки смях. Как не се бе досетил? В шапката имаше девет имена. Последното не можеше да бъде друго, освен на Смъдж. Никой не се присъедини към смеха на Джонс. Събранието беше обзето от всеобща тъга и умора. Нито опозицията, нито мнозинството бяха доволни от изхода на разискванията. И Бейкър беше без жена. Таитяните вече не се смееха, а се съвещаваха тихо. От трите партии на острова най-пострадала беше тяхната.

— Щом Смъдж не е тук — каза хапливо Бейкър, — не можем да му определим жена.

— Тъкмо това ще направим — заяви Мак Лауд, възвърнал донякъде дързостта си. — Не го ли направим преди да се разотидем, а оставим четири жени на черните, ще си имаме разправии после, ако поискаме да вземем една от тях.

Никой не отговори, никому не се искаше да спори. Дъждът заваля на едри, редки капки, които звънтяха по коравите листа на смокинята като по ламарина.

— Предлагам Тумата — каза Мак Лауд. — Мисля, че тя се разбира със Смъдж.

Пърсел се обърна и запита:

— Тумата, искаш ли за тане Смъдж?

— Да — каза Тумата като стана.

Погледна укорно Омаата и добави:

— Той е бил всякога добър към мене.

Тези думи направиха впечатление на Пърсел. Той погледна по-внимателно Тумата. Тя имаше простичко лице, но кротък поглед и твърдо изражение.

— Възражение? — запита Мак Лауд.

— Не може да има възражение — каза Джонс. — Всички са задоволени.

Джонс се бе изказал съвсем добронамерено, без да му мине през ума, че Мак Лауд не беше „задоволен“. Но шотландецът видя в тия думи умишлена насмешка и го изгледа мрачно. Бейкър, винаги готов да се притече на помощ на шурея си, долови този поглед и го върна на Мак Лауд с лихвите. Тази битка с погледи трая едва една секунда, но когато привърши, в кръга настъпи тежко мълчание. „Още от сега! — помисли Пърсел. — При най-малката дума, при най-малкото движение…“

— Да свършим — каза гласно той.

— Дадена! — обяви Мак Лауд, като си даде вид, че удря земята с края на въжето, но без да направи това докрай, както преди.

И добави намусено:

— Събранието е закрито.

Очаквали сякаш само тия думи, за да се разразят, бурята и дъждът връхлетяха с нечувана сила върху кръга. Англичаните и таитяните постъпиха съвсем различно. Първите хукнаха с жените си през полянката към селото. Вторите се прибраха в скривалищата под клоните на смокинята. Пърсел отиде с тях, уловил за ръка Ивоа.

В скривалищата беше съвсем тъмно и Пърсел намери таитяните само по гласовете им. Щом стигна до тях, те престанаха да разговарят.

— Кои са тук? — запита Пърсел, обезпокоен от това замълчаване.

— Всички сме тук, Адамо — каза Меани. — И шестимата. При нас са и Файна, Раа и Итиота.

— Трите жени, които пеританите ни оставиха — добави сухо Тетаити.

Пърсел мълчеше, смутен от тона на тази забележка. Очите му свикнаха с полумрака. Започна да вижда очертанията на лицата и бялото на очите.

— Отивам при Итя — каза Меани.

Явно на него говореше. Гласът му беше спокоен. Пърсел вдигна глава.

— В тоя дъжд ли?

— Трябва. Сигурно ужасно се страхува.

— От какво?

— От тупапау.

Настъпи мълчание. После Пърсел каза:

— Ще я намериш ли?

Меани се позасмя:

— Играли сме и друг път на криеница.

И добави:

— Довиждане, Адамо, братко.

Същият израз, същата топлота в гласа, същото доверие. Не, Меани не бе се променил.

Пърсел се опита да го проследи с поглед. Таитянинът се отдалечаваше безшумно като котка. Когато стигна до края на огромната смокиня, атлетическата му фигура се очерта за миг през един прорез в зеленината върху фона на късче по-ясно небе, после се наведе и изчезна.

След като Меани си отиде, всичко се стори изведнъж по-студено на Пърсел. Дъждът плющеше яростно по листата на смокинята над главите им. Таитяните мълчаха.

Пърсел каза:

— Аз поисках от събранието да напишат хартийки и с вашите имена едновременно с нашите.

Тетаити отвърна с тежкия си глас:

— Знаем. Омаата ни каза.

Пърсел почака, но никой не добави нищо.

— Братя — продължи след малко той, — към вас постъпиха несправедливо, но аз не се присъединих към тази несправедливост. Напротив, опитах се да се боря против нея.

Последва мълчание. После Тетаити каза със студена учтивост:

— Знаем. Опита се.

Какво значеше това „опита се“? Укоряваха го, че не е сполучил ли?

Пърсел почака доста време, но никой не заговори. Ивоа му стисна ръката и каза до ухото му:

— Да си вървим.

— Довиждане, Тетаити, братко — каза Пърсел, довиждане на всички. Довиждане, братя.

— Довиждане, Адамо — отвърна Тетаити.

След него се чу учтив шепот. Пърсел наостри слух докато шепотът заглъхна и сърцето му се сви. Ни един от таитяните не го бе нарекъл „братко“.

[1] Английските моряци наричат „индианки“ жените от всички раси из тихоокеанските страни. ↑

[2] Ледена кръв значи себелюбец. ↑

[3] Пет стъпки и десет пръста — 1,77 м. ↑

[4] Маамаа — луд. ↑

[5] Еароа — одобрявам напълно. ↑

[6] Ити оре — малък плъх. ↑

[7] Sit down — седни. ↑

Осма глава

Дъждът продължи цяла нощ, а когато излезе на другия ден от колибата си, Пърсел установи, че вятърът се бе променил от северозападен на югозападен. Югозападният вятър духаше за пръв път на острова и поради внезапната промяна на времето, моряците предположиха, че той бе докарал студа и дъжда. И наистина, югозападният вятър се задържа цели три седмици, през които не мина ден без дъжд. Плътни облаци покриваха непрекъснато небето, дългите вълни на Тихия океан станаха сиво-зеленикави, заваля дори сняг, който се стопи щом падна на земята.

Това лошо време беше обезпокоителна новост за таитяните, невиждали никога такъв студ. Но дъждът беше една щастлива последица. Той напои току-що привършените засаждения с индийски картофи и тарос, така че, поне докато валеше, носенето на вода се прекрати. Десетина души с ведра и кратуни трябваше да употребяват по два часа, за да донесат вода от планината. Тъй като някои от съдовете бяха много тежки, решено бе в това носене да участвуват всички островитяни, и мъже, и жени. Разделиха двадесет и седемте жители на три смени. Носеха вода през ден, така че всяка смяна отиваше за вода веднъж на шест дни. Мезън изпрати жена си, но сам отказа да участвува. Бяха му почти признателни за това изплъзване, дотолкова присъствието му беше неприятно на всички.

Щом заваля дъжд, Мак Лауд направи голяма дървена рамка, в която закрепи един от брезентите, покривали на „Блосом“ големите лодки. Запазили бяха три такива брезенти, а това позволи на шотландеца да направи още две платнени щерни, оставени заедно с първата на открито. Събраната дъждовна вода щеше да задоволява нуждите на селището, когато вали дъжд.

Преди довършването на колибите и разпределението на жените животът в острова беше задружен. Намираха за удобно да готвят общо и да се хранят заедно. Този навик до голяма степен отпадна след създаването на отделни домакинства. Но макар, че всяко семейство имаше отделна кухня, продоволствието беше поне засега общо задължение. Докато настъпи прибирането на първата реколта, и за да се избегне разпиляването на благата, сметнаха за разумно беритбата на плодове и индийски картофи да не се върши по случайно хрумване на този или онзи. И в този случай наредиха смени. Събраните в определени количества плодове и зеленчуци се отнасяха на площад Блосом и там се разпределяха по равно между домакините. Край павилиона, дето бяха подслонени камбаната на „Блосом“ и часовникът от каюткомпанията, наредиха няколко дъски върху подпори. На това съоръжение, наречено от англичаните „пазар“, оставяха плодовете и зеленчуците, но само в средната му част. Масата беше разделена на три части със заковани напреко дъски. Дясното отделение беше за рибата, лявото — за месото.

Щом донасяха улова си, риболовците — англичани или таитяни — го оставяха в дясното отделение и веднага започваха да звънят с камбаната на „Блосом“. Всички жени пристигаха на „пазара“, възхищаваха се учтиво от рибите, независимо от броя и големината им, преструваха се със смехове и викове, че се карат за тях, и по цял час, а често и по-дълго, си ги разпределяха с особено удоволствие. Англичаните ловяха рибата с въдици, а таитяните с харпуни. Но разликата не спираше до тук. При добър улов таитяните не ловяха никога повече от необходимата риба, докато пеританите, обзети сякаш от опиянение, донасяха много повече, отколкото поселниците можеха да изядат или запазят. И поради опасността от разваляне половината улов биваше хвърлян обратно в морето. По този повод жените забелязваха, че пеританите искат всякога да заграбят всичко и от алчност не умеят да се задоволят само с необходимото.

Вдясно от пазара изкопаха кръгъл трап и го изградиха с камъни. Това беше общинската пещ. Когато убиеха някоя дива свиня, запалваха в тази пещ голям огън; след като се нажежаха камъните, изваждаха главните и пускаха вътре животното, изчистено, изкормено, измито и отново зашито, с нажежен камък в корема. Покриваха го с бананови листа, върху които нареждаха индийски картофи, тароси, персеи и манги. После нахвърляха още един пласт листа и покриваха всичко с пръст. Така яденето се печеше цяло, на последователни пластове.

След изпичането на свинята я поставяха върху листа в лявото отделение на „пазара“. Омаата я режеше на равни късове, а жените чакаха в редица с бананови листа в ръка. Дивата свиня беше единственото млекопитаещо на острова и се бе много наплодила, но все пак от благоразумие бе решено да убиват само по една на седмица, за да не изчерпат запасите от тази храна. Тъй като познаваха навиците и хитростите й, с лова бяха натоварени таитяните, получили за целта пушки, с които си служеха сега така сръчно, както и англичаните.

Още с пристигането си на острова таитяните бяха събрали големи количества плодове от хлебно дърво. Тези плодове, големи колкото човешка глава, съдържаха някаква кашица, която бе оставена веднага да ферментира в складове. След два месеца сметнаха, че ферментацията е завършена и започнаха да вадят част от пулпа. Измесваха го с вода, правеха го на хлебчета и го печаха в общинската пекарна. Отначало не си позволяваха да прибягват често до това хлебопекарство, от страх да не би запасите да не стигнат до следващата реколта. Но след един месец, като пресметнаха какво са използували и какво остава, разбраха, че са били прекалено строги и започнаха да пекат хляб всяка седмица. Когато излизаха от пещта, „хлебчетата“ имаха красив златист цвят, но в действителност нямаха нито вкуса, нито хранителността на хляба. Щом ги схрускваха, те се разтапяха на езика като бадемова курабийка, а вкусът им, приятен и възкисел, напомняше по-скоро някакъв плод.

Храната в острова беше изобилна, но се състоеше главно от зеленчуци и плодове. Не всяко време беше удобно за риболов, нито всеки риболов биваше сполучлив, така че островитяните имаха средно само по три-четири пъти седмично риба (а месо, както видяхме, само един път). Англичаните бяха разчитали твърде много на яйцата на морските ластовици и бяха много разочаровани като разбраха, че морските ластовици снасят само през юни и юли, а това значеше, че ще трябва да чакат цели шест месеца, преди да получат „яйца за закуска“, както бе казал Мезън.

През първата дъждовна седмица използуваха някои затишия, за да обелят големи парчета от кората на панданусите, която жените счукаха в хавани на каша, а после я разтеглиха и изтъниха като плат. След като изсъхна, този плат заприлича на грубо сукно, което странно прашеше при сгъване, докато беше ново. Докато траеше дъждът, жените се занимаваха с това производство ту в една, ту в друга колиба.

Нито Мак Лауд, нито Уайт се изложиха да търсят жените си. Ясно беше впрочем, че щом направят и крачка из острова, движенията им щяха да бъдат съобщени на побягналите с някое сигнализиране на разстояние, което туземците владеят до съвършенство. Мак Лауд повтори и на следния ден, че дъждът ще върне бунтарките още по-сигурно, отколкото страхът от самотата. Но дъжд валя денонощно цели три седмици, без да доведе някаква промяна. Пърсел разбра по известни признаци, че „мнозинството“ се е наговорило да следи движенията на Меани. Прати Ивоа да го предупреди, а когато я запита как е посрещнал брат й това съобщение, тя отвърна:

— Изсмя се. Изглежда, че много го развесели.

— Само това ли?

— Каза, че пеританите ще бъдат много лоши бойци…

— Защо?

— Защото не умеят да откриват дири. Тогава Тими каза, че ако има война, таитяните ще победят пеританите, даже ако пеританите имат пушки, а те нямат.

— Така ли каза!…

— Да, ама всички го накараха да млъкне. Нали знаеш Тими…

Сам Пърсел не виждаше вече Меани. Меани спеше по цял ден в колибата на таитяните, облякъл зиморничаво над престилката си една риза на Бърт, с плисиран нагръдник и дантелени маншети, които го възхищаваха.

Дъждовните дни нямаха край. Из селото се чуваха само равномерните удари на чукчетата в хаваните. Събрани в някоя колиба, ваинетата шумяха весело, докато приготвяха платовете. Обикновено пееха, но понякога прекъсваха песните, за да си споделят новините от селото или да сравнят подробно достойнствата на своите тане. Чуваха се смехове и възклицания, после хаваните затракваха отново. Глухото, тайнствено удряне се подновяваше, отмервайки някаква песен с тъжна мелодия и весели думи.

Колибата на Джонсън в западния край беше най-близо до тази на Пърсел. Още в първата седмица след подялбата на жените от там се чуха отзвуци от кавга, последвани от глухи удари и стенания, след които настъпи дълбока тишина. Това стана веднага следобед, а три дни по-късно Пърсел чу същите звуци, по същото време, в същата последователност, без да може да се разбере кой от двамата — Тайата ли или Джонсън — бие съпруга си. Запита Ивоа. Тя поклати глава и каза, че — както разправяли всички — семейството не върви. А това не било никак чудно за жена като Тайата, която имала много тане в Таити и с никого не могла да живее повече от месец. Когато „Блосом“ хвърлил котва в залива, тя била от пет години вече без мъж, защото и старците дори не я искали; затова навярно се е решила да тръгне с пеританите.

Нищо не знаеха, напротив, за отношенията между Мезън и Ваа, която бе започнала да се държи настрана от другарките си откато бе станала ваине на главния перитани. Излизаше малко и само за да отиде до пазара. А Мезън не се мяркаше никак из селото и ако срещнеше някого на кръстопът, не отговаряше на поздравите. Щом настъпеше хубаво време, излизаше и дълго скиташе сам из планината. Когато валеше се задоволяваше да се разхожда три пъти на ден по „мостика“ си — пътечка от поставени върху камъни дъски, за да не си намокри нозете, а може би и за да има илюзията, че е все още на кораб. Когато вдигаше глава от книгата, седнал пред масата до прозорчето си, Пърсел го виждаше как се разхожда назад-напред, без да се вълнува от дъжда, който шибаше двувърхата шапка и плещите му. След всеки четири-пет минавания той се спираше, слагаше ръце на фалшборда и с изправена снага и вирната брадичка гледаше втренчено в далечината, сякаш гледката му не се препречваше на няколко метра от кокосови палми, а се простираше до кръгозора над развълнувана морска шир.

От сутрин до вечер валеше дъжд. Пърсел четеше, седнал пред едно от четвъртитите прозорчета на стаята; зад него беше плъзгащата се врата, обърната на юг, към планината. Когато строеше колибата, му се стори, че е чудесно да я изложи към слънце и топлина. Но откъм юг тук идваше и дъждът, и ужасният югозападен вятър. Вятърът раздрусваше сега непрестанно подвижната стена, водата проникваше отвред, събрала се бе в локвичка, на паркета и въпреки ставките, струеше между дъските.

Нито в Лондон, нито в родната Шотландия, Пърсел бе виждал толкова дъжд. Събуждаха се с белезникава мъгла, която плуваше на едри вълма между дърветата, придружена от пронизващ леден дъждец. Тези плътни вълма ставаха постепенно по-прозрачни, като че слънцето ще проникне ей-сега през тях. Мъглата наистина се разнасяше, но дъждът оставаше. В един ден се представяше във всичките си видове: ситен, пороен, шибан от бурен вятър. Тъй като почвата беше непромокаема, те плуваха в кал. За храна раздаваха само зеленчуци, защото времето не позволяваше риболов и лов. Трите брезентни щерни на Мак Лауд се препълниха и трябваше да изкопаят набързо канал, за да отведат излишната вода, към канарата. Пътеките станаха полека-лека непроходими, защото камъните затънаха в пръстта, всмукнати сякаш от тинята. Трябваше да донесат нови; избраха колкото е възможно по-големи и плоски, които едва довлякоха и поставиха върху първите. В селото бяха оставили колкото можеха повече кокосови палми, за да се пазят от слънчевия пек. Но тия дървета поддържаха сега задушна влага над главите.

От всичко струеше вода. Всичко беше меко, воднисто, разложено. Във въздуха се носеше блудкава, сладникава миризма и всичко беше пропито от нея. Дъските в ъглите на къщите мухлясаха, сечивата ръждясаха за едно денонощие, въпреки маста, с която ги бяха намазали.

Заливът Блосом се намираше на север, в подветрената страна, така че там беше сравнително тихо. Но откъм запад океанът обгръщаше канарата и я обливаше с исполински вълни. Водният прах се издигаше понякога на шеметна височина и, отнесен от югозападния вятър, се изливаше като солен дъжд върху селото. Към края на втората седмица глух тътнеж разтърси острова и събуди жителите му посред нощ. На сутринта откриха, че надвисналата част на северната канара — точно там, дето Мак Лауд бе построил своя рудан — се бе срутила, подровена от водата. На Пърсел се струваше понякога, че под напора на вятъра и морето островът ще се откъсне от връзките, които го прикрепят към дъното на океана, ще се понесе без посока и подравян от дъжда, ще се разпадне в окръжаващите го води.

Щом се мръкнеше, ваинетата запалваха зад всяко прозорче по едно „доедое“, за да покажат на тупапау, че присъствието им е нежелано. За да може да чете, Пърсел запалваше по три. Това разсипничество беше безвредно. Доедое се намираше в изобилие на острова. Така наричаха един орех и дървото, на което се раждаше той. Орехите бяха пълни с масло. От таитяните бяха научили да ги използуват за осветление, като ги нанизваха на палмово лико, което служеше за фитил. Светлината беше наистина по-слаба от тази на обикновена свещ и пламъкът пращеше от време на време като фойерверк, но миризмата на маслото беше приятна, плодова миризма, и не дразнеше.

Пърсел се приближаваше понякога до прозорчето и гледаше как малките светлинки блещукат тук-там между дърветата. Ужасно беше да помислиш, че тази скала и тънката кора кал, дето растяха тия дървета и техните плодове, беше единствената обитавана суша в един радиус от петстотин морски мили. Около това островче нямаше нищо друго, освен вълни, вятър, дъжд и мрак… „А ние — помисли Пърсел, — вкопчени в тая тънка кора кал, намираме все още сили да се делим на враждуващи партии…“

Някой почука доста силно на вратата; Пърсел не бе успял да стане, когато Ивоа изтича да отвори.

Показа се Ваа, с измокрени коси, наметнала важно на плещите си едно одеяло от „Блосом“. Влезе, поздрави Ивоа с едва уловимо кимване, отиде до масата, дето Пърсел четеше, и каза без предисловие:

— Моят тане пита, може ли да дойде да те види тази вечер.

Държането на Ваа изненада Пърсел. Само някой голям таитянски главатар би могъл да заговори по такъв начин.

— Тази вечер ли? — запита той като вдигна недоверчиво вежди.

— Тази вечер — повтори Ваа.

Стоеше права посред стаята, разкрачила късите си нозе, пред които се бе образувала локвичка от отцеждащия се дъжд. Стоеше съвсем права, а едрото й, честно селско лице отразяваше с известно високомерие съзнанието за общественото положение, до което се бе издигнала с женитбата за Мезън.

— Късно е и вали дъжд — забеляза Пърсел, малко изненадан от важното държане на Ваа. — Но ако твоят тане желае, мога да отида при него утре заран.

— Той каза, че може да отговориш така — отвърна Ваа със същото неопределимо изражение, показващо, че се обръща към подчинен. — Но не иска. Каза, че предпочита тази вечер.

— Добре, да дойде тогава! — отвърна Пърсел.

Ваа кимна отново едва доловимо към Ивоа и си отиде.

Щом вратата се затвори, Ивоа се изсмя.

— Колко е важна! — извика тя. — Ваа, човече, Ваа! Вирнала глава като тавана ваине[1]! А пък е съвсем проста по рождение!

— Всички се раждат по един и същи начин — каза ядосано Пърсел. — И тя се е родила. Нищо повече. Не бъди суетна, Ивоа.

— Аз ли? — запита Ивоа и скръсти очарователно ръце на гърдите си.

Пърсел се възхити от прелестното движение, но продължи все така твърдо:

— Гордееш се, че си дъщеря на главатар…

— Така е! Оту е голям главатар!

— Оту е добър и умен човек. Гордей се, че си дъщеря на Оту, а не че си дъщеря на главатар.

— Не разбирам — каза Ивоа, като седна на леглото. — Оту е главатар тъкмо защото е Оту.

— Не — отвърна раздразнено Пърсел, — дори да не беше главатар, Оту щеше да си е Оту.

— Но той е главатар! — каза Ивоа като разтвори предизвикателно ръце пред себе си.

— Разбери ме — извика Пърсел, — щом ти се гордееш, че си дъщеря на главатар, няма защо Ваа да не се гордее, че е жена на главатар. Едното не е по-смешно от другото.

Ивоа се понамуси. Някой почука на вратата. Тя веднага промени изражението си. Нямаше време да позабави помиряването. Усмихна се широко на Пърсел и изтича да отвори.

— Добър вечер, главатарю на голямата пирога — поздрави учтиво тя.

— Хм! — отвърна Мезън.

Не бе научил името на ни една от туземките. Човек не можеше да ги запомни. Всички окончаваха на „а“. Освен това, всички си приличаха. Все полуголи, все дрънкат. Или чукат в проклетите хавани.

Пърсел стана и му посочи едно трикрако столче.

— Струва ми се, че идвате за пръв път у мене.

— Хм! — отвърна Мезън.

Седна и се огледа наоколо си.

— Студено е у вас — каза високомерно той.

— Да — отвърна усмихнато Пърсел. — Поради плъзгащата се врата. Ще трябва да я усъвършенствувам.

Настъпи мълчание. Мезън гледаше нозете си. Пърсел имаше странното впечатление, че Мезън се стеснява и не знае как да започне.

— Горите по три доедое едновременно — каза най-после с лек укор той, като че Пърсел се намираше все още на кораба и разпиляваше маслото на „Блосом“

— Четях.

— Виждам — каза Мезън.

После се наведе към масата на Пърсел и прочете на глас заглавието:

— „Пътешествията на капитан Гъливер“.

— Чели ли сте ги?

Мезън поклати четвъртитата си глава:

— Достатъчно, за да мога да разбера, че този така наречен капитан Гъливер не е бил никога моряк. А колкото до приказките му за страните, които уж е посетил, не вярвам нито дума…

Пърсел се усмихна. Настъпи ново мълчание.

— Мистър Пърсел — продължи Мезън, — държа да ви благодаря за това, че се погрижихте да ми отредят Ваа.

И добави без нито сянка от шеговитост:

— Тя ме задоволява във всяко отношение.

— Радвам се, капитане — отговори Пърсел. — Но трябва да благодарите на Мак Лауд. Той се сети за Ваа.

— Мак Лауд ли! — учуди се Мезън като се изчерви. — Безкрайно съжалявам, че дължа нещо на този…

Щеше да каже „проклет шотландец“, но си спомни на време произхода на Пърсел.

— Представете си — продължи възмутено той, — срещам вчера тази личност. Държеше в ръце секстанта на Бърт. Поисках му го, естествено. И знаете ли какво има безсрамието да ми каже този хубостник? „Това е мой дял от наследството на Бърт. Но ако искате да го купите, готов съм да ви го продам.“

— Да го продаде ли? — извика Пърсел. — А какво ще прави тук с парите?

— Това го запитах и аз. Отговори ми, че след двадесет години бунтът ще се покрие с давност и тогава, ако някой британски кораб мине насам и го отведе в Шотландия, добре ще е да не се прибере в страната си без пенс…

Пърсел се разсмя, но Мезън не се присъедини към този смях. Втренчил очи в земята, той изглеждаше загрижен. След миг вдигна глава, разтърси я и започна почти предизвикателно:

— Дойдох… да ви поискам услуга.

„Най-после“ — помисли Пърсел.

— Стига да мога да ви бъда полезен — каза той като се поклони.

Мезън махна нетърпеливо с ръка, сякаш искаше да отблъсне този израз на учтивост.

— Естествено — каза почти оскърбително той, — можете и да откажете…

— Не съм казал, че може да откажа — усмихна се Пърсел.

— Ето в какво се състои работата — продължи Мезън като прекъсна пак така нетърпеливо възражението на Пърсел. — При разходките си из планината открих в северния й склон една мъчно достъпна пещера. До нея се стига по много стръмна пътека… да речем, че е пътека… но е толкова стръмна, щото трябва да се вкопчваш в скалите, за да се катериш… Важното е, че това е единственият достъп до пещерата. От двете му страни се издигат високи базалтови стени, бих казал по-скоро базалтови игли… по които е невъзможно да се покатериш. От друга страна покривът на пещерата е надвиснал над входа, така че и въпрос не може да става да се влезе в нея от горния край на планината, дори с помощта на въже. Ще добавя, че в пещерата има и извор…

Замълча. Изглеждаше учуден, че е говорил толкова много.

— Разгледах подробно тази пещера — продължи той и сивите му очи светнаха изведнъж — и съм убеден, че тя е непревзимаема в случай на нападение…

После повиши неочаквано глас и добави:

— Твърдя, мистър Пърсел, че сам човек — повтарям: сам човек! — с достатъчно оръжие и боеприпаси, а то се знае и храна, би могъл от входа на пещерата да дава отпор на цяла войска…

„Фрегатата“ — помисли Пърсел. Това заприличваше на натрапчива мисъл. Въпреки страшните си защитни възможности, островът не изглеждаше вече непревзимаем за Мезън. Намерил бе нещо по-сигурно: втора отбранителна линия. Островът беше укрепен замък, а пещерата — самата цитадела.

— Разбира се — продължи сухо Мезън, — не искам да стреляте заедно с мене. Зная схващанията ви. Не разчитам, естествено, и на моряците…

Той замълча, после заговори отново с уверен глас, който все пак прозвуча фалшиво:

— … докато не осъзнаят отново дълга си.

Помълча пак и каза тържествено:

— Мистър Пърсел, искам само едно: да ми помогнете да пренеса в тази пещера оръжие и боеприпаси.

Замълча и втренчи в Пърсел сивите си очи. Тъй като Пърсел мълчеше, след малко той подхвана:

— Можех да поискам това от Ваа. Тя е много яка — добави той и погледна бегло Пърсел, сякаш съжаляваше, че не е по-дебеличък. — Но мисля, че туземките се боят да се приближават към подобни пещери: вярват, че там живеят тупапау… Това е в известно отношение прекрасно: няма защо да се боим от кражба.

— А моряците? — запита Пърсел.

— Защо ще се изкушават от пушки, когато всеки си има своя? Впрочем няма опасност да открият някога пещерата. Като изключим отиването за вода, те не мърдат от селото. Мразят да ходят, като истински моряци. От няколко седмици сме тук, мистър Пърсел, а кой е пожелал да се изкачи на върха на планината? Всичко на всичко двама души: вие и аз.

Той замълча за малко и продължи:

— Разбира се, искам да запазите всичко в тайна.

— Обещавам ви — заяви веднага Пърсел.

Настъпи ново, продължително мълчание, после Пърсел каза:

— За най-голямо съжаление, капитане, принуден съм да ви откажа услугата, която ми искате. Като ви помогна да пренесете оръжие в тази пещера, бих станал съучастник в убийствата, които бихте извършили в случай на дебаркиране.

— Убийства ли! — извика Мезън.

— А какво друго? — запита спокойно Пърсел.

Мезън стана с пламнало лице, с подути сини жили на челото, с непрестанно мигащи клепачи.

— Аз смятам, мистър Пърсел — каза той с разтреперан от гняв глас, — че ще бъда в положение на законна самоотбрана…

— Аз не съм на същото мнение — отвърна отчетливо Пърсел. — Искате ли да не предъвкваме думите? Всички тук сме виновни, или съучастници, в бунта. Като се противопоставим с оръжие на въоръжените сили на краля, ще извършим ново престъпление: въстание… и несъмнени убийства, ако имаме нещастието да стреляме срещу изпратените против нас моряци…

— Мистър Пърсел! — извика Мезън така буйно, щото Пърсел помисли, че ще се нахвърли да го удари. — Никога в живота си… мистър Пърсел — продължи яростно той — не мога да позволя… Това е най… Как дръзвате хладнокръвно…

С треперещи устни и втренчени очи той започна така няколко изречения, без да довърши нито едно. Тази невъзможност да се изкаже удвои яростта му, той стисна пестници, реши да се откаже от речта си и изсъска:

— Няма какво повече да кажа.

Завъртя се кръгом, отиде до вратата, отвори я и излезе като автомат. Вратата се блъсна два-три пъти от бурята, преди Пърсел да се сети да я затвори.

Върна се и седна загрижен до масата. Яростта на Мезън беше просто ненормална.

— Еатуа! — извика Ивоа. — Крещя, крещя!…

Тя седна на леглото с подвити нозе, наметната с одеяло.

— Поиска ми услуга, а пък аз му отказах.

Неразговорчивостта на нейния тане не отбягна от Ивоа. Разяждаше я любопитство, но таитянското добро държане не й позволяваше да разпитва, особено пък съпруга си.

— Маамаа — каза тя като клатеше глава. И добави закачливо: — Защо пеританите са толкова често маамаа, Адамо?

— Не зная — отвърна усмихнато Пърсел. — Може би защото прекалено много неща за тях са табу.

— О, не! — възрази Ивоа — Надали е тази причината. Скелетът няма никакви табу, а пък е най-маамаа от всички…

И продължи:

— Ако не беше маамаа, нямаше да оскърби братята ми, като ги изключи от подялбата.

Тя млъкна и извърна глава, сякаш бе говорила повече, отколкото трябва.

— Сърдят ли му се за това?

— Да — каза тя, без да обърне глава към него. — Сърдят ви се. Много.

Нещо в гласа й разтревожи Пърсел и той запита:

— И на мене ли?

— И на тебе.

— Несправедливо е! — възмути се Пърсел.

Стана, отиде да седне на леглото до нея и взе ръцете й.

— Сама видя…

— Видях — каза Ивоа.

И продължи:

— Казват, че се отнасяш с приятелите си като с врагове.

— Но това не е вярно! — извика Пърсел, дълбоко огорчен.

— Казват, че Плъхчето искало да вземе жена ти, а пък ти си попречил на Омаата да го набие. И така беше — добави тя, като му отправи неочаквано поглед, който го смая.

„И тя ми се сърди“ — помисли той. Стана съкрушен и започна да се разхожда из стаята. Ненавиждан от едните, подозрителен за другите… почувствува се изведнъж ужасно сам.

— А Меани? — запита той като се спря.

Ивоа извърна отново глава и продължи, сякаш не бе го чула:

— Казват, че си попречил на Уили да убие Скелета.

— Да убие! — извика Пърсел като притисна с ръце ушите си. — Все да убиват!

Продължи да се разхожда из стаята. Чувствуваше колко е безпомощен да обясни поведението си, дори пред Ивоа.

— А Меани? — повтори той като се спря пред нея.

Настъпи мълчание. Ивоа скръсти ръце на гърдите си и каза с насмешка:

— Бъди щастлив, мъжо: Меани все още те обича.

Лицето на Пърсел светна, а Ивоа каза недоволно:

— Мисля, че обичаш Меани повече от мене.

Пърсел се усмихна и седна на леглото до нея.

— Не бъди като ваинетата перитани…

— Какви са те?

— Обикновено ревниви.

— Аз не съм ревнива — заяви Ивоа. — Ето, Итя тича подир тебе да се забавляваш с нея. А какво правя аз?… Крещя ли?…

Последните думи смаяха Пърсел и той не отговори. След малко продължи:

— Какво казва Меани?

— Защищава те. Разправя, че ти си друг и не бива да те съдят заедно с останалите. Казва, че си моа[2].

Погледна Пърсел изотдолу и запита наивно:

— Вярно ли е? Вярно ли е, Адамо, че си моа?

Той щеше да свие рамене. Но се въздържа и поднови разходката си из колибата. За таитянина да е моа не беше някакъв подвиг. Това беше вродено качество. Човек беше моа, както друг можеше да е куц — по рождение. Това беше особеност, заслужаваща възхищение, но без никаква заслуга от страна на тоя, който я притежава. „Нека мислят така! — каза си Пърсел. — Нека мислят, ако това им помага да разберат поведението ми…“

— Да — заяви сериозно той като се спря. — Да, Ивоа, вярно е.

— Еатуа — извика Ивоа с лице, озарено от такова щастие, щото Пърсел се засрами. „Какъв лъжец съм!“ — помисли стеснително той.

— Е, Адамо, е! — продължи Ивоа. — Колко съм щастлива! Видях веднъж в Таити един моа, но той беше толкова стар! Ох, колко стар и грохнал беше! А пък сега си имам всеки ден един моа в къщи! При това толкова хубав! И мой тане! — завърши тя в изблик на радост, като вдигна ръце към небето.

Отхвърли одеялото от плещите си, скочи от леглото, изтича при Пърсел, прегърна го и започна да го целува. Пърсел я гледаше, смутен и развълнуван. Тя отместваше непрестанно лицето му, за да целува бузите, брадичката и устните и Пърсел виждаше постоянно пред себе си блясъка на великолепните й сини очи. Колко хубава беше! Такава светлина, топлота, великодушие, се излъчваше от нея!…

— И така, ти си моа! — извика възхитено Ивоа.

Продължаваше да го държи в обятията си и започна да се оттегля отначало бавно, след това все по-бързо и по-бързо заедно с него, като че танцуваше. Забавна мисъл проблесна в съзнанието на Пърсел. Ивоа го отвеждаше към леглото. В същия миг се отпусна назад и той падна със смях върху нея. След това престана да се смее, потърси устните й и успя да помисли: „Таитянките разбират по своему светостта.“

На другия ден времето се изясни и за пръв път от три седмици насам изгря слънце. В единадесет часа Пърсел излезе от колибата си, мина по Западния булевард и почука на вратата на Бейкър.

Отвори му Ороа, пъргава, кръшна, с неукротим поглед.

— Добър ден, Адамо, братко — извика тя.

Грабна го още от прага и го целуна буйно по перитански обичай. Когато си пое дъх, Пърсел забеляза зад нея Бейкър, спокоен и усмихнат сред стаята.

— Ела — каза Пърсел, без да влезе, — ще те водя със себе си. Отивам на гости у Мак Лауд.

— У Мак Лауд ли? — учуди се Бейкър и нежното му мургаво лице промени веднага изражението си.

— Тръгвай — каза Пърсел. — Време е да поведем преговори.

Щом видя, че Бейкър се готви да излезе, Ороа застана пред него, разтърси коса и му заговори буйно, с пламнал поглед.

Бейкър погледна въпросително Пърсел.

— Укорява те, че излизаш, преди да си й нарязал дърва.

Бейкър потупа Ороа по хълбока и каза полуусмихнат:

— След малко, мис.

Тези думи не оказаха никакво въздействие. С неспокойна шия и потръпващи ноздри, разтреперана, Ороа продължи да се оплаква, като тупаше с крак и кършеше бедра.

Бейкър се обърна към Пърсел:

— Как се казва „след малко“ на таитянски?

— Арауе.

— Ороа — извика Бейкър, — арауе! Арауе!

Потупа я отново по хълбока и прекрачи прага. Докато двамата мъже се отдалечаваха, Ороа застана в рамката на вратата и продължи речта си.

— Досадна е — каза Бейкър.

И добави:

— Забележете, че не е лоша, но е досадна. Постоянно сцени. Постоянно драми.

Спря се, махна й отдалеч леко с ръка и извика.

— Арауе! Арауе!

После продължи след Пърсел.

— Предполагам, че съжалява за Мак Лауд. Животът с мене трябва да й се струва прекалено спокоен.

Пърсел се обърна.

— Точно това каза.

Бейкър се разсмя.

— Чудесно тогава. Няма да има мъчнотии от тази страна.

Слънцето вече припичаше. Чудесно беше да видиш небето да се синее между палмите и да зърнеш отново разнобагрените птички. Докато валеше, те бяха изчезнали; можеше да се допусне, че са измрели, толкова дребнички и слаби бяха. А ето че бяха живи, по-пъргави и питомни от всякога.

— Мислите ли, че ще имате успех при Мак Лауд? — запита Бейкър с променен глас.

— Мисля — отвърна Пърсел.

Минаха покрай колибата на Джонсън и Пърсел пошепна:

— Доколкото чувам от колибата си, и тук обичат драмите.

— Бие го — каза Бейкър.

Пърсел се спря и погледна Бейкър.

— Тя ли? Сигурен ли си?

— Видях я като го гонеше из двора с цепеница.

— Горкият старец — съжали го Пърсел.

„Да дойде толкова отдалече, да избяга през девет морета от една вещица и стигнал накрай света — да попадне в лапите на друга.“

Нежното лице на Бейкър се набръчка.

— Виждате ли, лейтенанте…

— Пърсел.

— Пърсел… Виждате ли, Пърсел, Джонсън си направи криво сметката. Избра грозна жена. Казал си е, че щом е грозна, ще има добри качества. А това не е вярно. Ако беше вярно, всички щяха да се нахвърлят на грозните. Помислете си! Те щяха да печелят. Истината е, че грозните жени са толкова досадни, колкото и хубавите…

Той помълча и продължи:

— А на всичко отгоре са и грозни.

Пърсел се усмихна.

— Голям песимист си. Струва ми се, че Авапуи…

— О, не казвам нищо против Авапуи — отвърна Бейкър като разтърси глава. — Говоря изобщо. Виждате ли, Пърсел, аз намирам, че жените изобщо…

Потърка чело над дясната вежда:

— … са досадни.

И добави:

— Никога не са доволни от съдбата си. Все искат нещо по-друго от това, което имат. Друг мъж. Друга рокля. Знам ли още какво?

— Несправедлив си. Таитянките не са такива.

— Ороа е такава.

Пърсел го погледна бегло. Нервна натура. Нервна, но спокойна. С неподвижно лице, но с кръгове под очите, с туптяща долна устна…

Бейкър продължи без преход:

— Няма ли да ми кажете какво ще правим у Мак Лауд?

— Хрумна ми нещо — отвърна Пърсел. — Дойде ми нещо на ум, докато разговарях снощи с Мезън. Не зная дали има смисъл. И тъй като може да не сполуча, предпочитам да не ти го казвам предварително.

Минаха покрай къщата на Мезън и видяха капитана да се разхожда по дъските на мостика, обут, с вратовръзка, със закопчана дреха и двувърха шапка.

— Добър ден, капитане — поздрави Пърсел, без да забави ход.

Бейкър повтори след него:

— Добър ден — но не добави: „капитане“.

Мезън дори не обърна глава. Вървеше право пред себе си, загледан в кръгозора, с предпазлива стъпка и стегната стойка, за да устои сякаш на клатушкането на кораба. От време на време махваше нетърпеливо с ръка около главата си, за да разпъди птичките, които летяха прекалено близо. Това движение припомни на Пърсел жеста, с който се прогонват комари, и кой знае защо му се стори неуместно.

— Изглежда — забеляза Пърсел, — че птичките не са пострадали от дъжда.

После погледна Бейкър и запита полугласно:

— Ами Авапуи?

— Също.

— А Итя?

— И тя.

— Кога видя Авапуи? — запита тихо Пърсел.

— Вчера. Ороа отиде да чука у Омаата и аз можах да се измъкна.

— Няма да е за дълго може би — каза Пърсел.

Той погледна Бейкър и изведнъж почувствува по-силно приятелството си към него. Толкова ведро беше мургавото лице, толкова откровено държането му. Кафявите очи искряха дяволито. Държеше се кротко, но в това държане се таеше скрита сила. „И буйност — помисли Пърсел. — Тя е единственото нещо, което не харесвам у него.“

Щом Пърсел сложи ръка на вратичката, която затваряше градинката на Мак Лауд, шотландецът се показа пред входа на колибата, а зад него, наполовина скрит и в сравнение с другия невероятно по-дребен и дебеличък, Уайт, гол от кръста нагоре, с ръце зад гърба.

— Какво желаете? — запита съвсем неприветливо Мак Лауд.

— Да те видим — отвърна Пърсел, без да влиза.

Настъпи кратко мълчание.

— И двамата ли? — запита недоверчиво Мак Лауд и на Пърсел му мина изведнъж през ум, че може би се страхува да не го нападнат.

— Бейкър трябва да бъде свидетел на това, което ще ти кажа, но ако искаш, може да остане и Уайт.

— Добре — каза Мак Лауд. — Влезте.

Докато прекосяваха градината, той остана на прага да ги изчака. Дългото отпуснато тяло се бе накривило върху мършавия му крак на чапла, дясната ръка беше нехайно облегната на хълбока, но очите из хлътналите орбити не пропускаха ни едно от движенията им.

Това, което порази Пърсел, когато влязоха в колибата, бяха разкошните стенни шкафове. Те заемаха всички стени до тавана, от двете страни на вратата, покрай прозорчетата и се отваряха на различни височини с вратички, снабдени до една с ключалки или кофа̀ри.

Освен стенните шкафове, по средата на стаята имаше само една здрава дъбова маса и доста много трикраки столчета, от което личеше, че къщата на Мак Лауд служи за събрания на „мнозинството“.

Мак Лауд застана зад масата, сякаш искаше да постави преграда между себе си и гостите, и като протегна неочаквано мъртвешката си ръка — която изглеждаше толкова дълга, че можеше да препречи на ширина цялата стая, — ги покани да седнат, без да продума. Те седнаха. Уайт заобиколи масата с безшумната си стъпка, седна до шотландеца, сложи ръце на коленете си и започна да ги почуква с показалеца и средния си пръст, втренчил в Пърсел зорките си черни очи. Мак Лауд остана прав, с ръце в джобовете.

Четиримата мъже се гледаха така известно време, без да продумат. Пърсел очакваше, че Мак Лауд ще започне пръв и ще ги удави с насмешките си. Но Мак Лауд не изглеждаше в настроение да говори. Мълчеше. Беше олицетворение на достойнството. Цялото му държане подсказваше, че смята посещението на Пърсел и Бейкър за нещо необичайно, което се нуждае от обяснение. „Невероятно — помисли Пърсел. — Само преди три месеца и той беше моряк като другите. А сега стои облегнат на шкафа си, студен и далечен като дипломат, който дава аудиенция.“

— Слушам ви — каза в същия миг Мак Лауд.

Така, точно така: даваше аудиенция… Уилиам Пит приема посланици.

— Мисля — започна Пърсел, че сегашното положение не може да трае вечно. То не е добро за никого. И с течение на времето ще унищожи всяко разбирателство помежду ни. Затова смятам, че е дошло време за взаимни отстъпки.

— Взаимни отстъпки ли? — повтори Мак Лауд.

Пърсел го погледна. Беше непроницаем.

— Доколкото разбирам — продължи Пърсел, — сегашното положение не задоволява никого. Бейкър и Меани не получиха жената, която желаят. А ти и Уайт останахте изобщо без жена.

Той замълча, за да даде време на събеседниците си да преглътнат горчилката на тия думи.

— По-нататък? — запита Мак Лауд.

— Предлагам взаимни отстъпки — повтори Пърсел.

Последва мълчание, после Мак Лауд каза:

— Не съм против една спогодба. Какво предлагате?

— Виждам само едно разрешение — отговори Пърсел. — Размяна… Уайт да отстъпи на Меани Итя и да вземе от него Файна. Ти ще се откажеш от Авапуи, а Бейкър ще ти върне Ороа.

Мак Лауд помълча известно време, после вдигна глава, пое дълбоко дъх и пъхна още по-навътре ръце в джобовете си.

— Това ли наричате взаимни отстъпки, Пърсел? Къде са взаимните отстъпки? Виждам какво губя, но не виждам какво ми се дава! Взаимни отстъпки, казвате, студен като краставица! Какви отстъпки? Не виждам никаква отстъпка, като изключим дребните ми интереси! Да повторим станалото, ако сте го забравили. Бейкър ми взема Авапуи. Добре! Има гласуване, което ми я дава отново, тя се изпарява зад кулисите, а вие казвате: „Да си направим взаимни отстъпки: ние ще върнем Авапуи и Бейкър ще си я вземе!…“ Невероятно безочлив сте, Пърсел, трябва да ви се признае!… Застанали сте срещу мене, като архангел Гавраил, същински невинен Исус, едва докосвате стола, сякаш ей-сега ще литнете на небето, и ми предлагате тези взаимни отстъпки!… Просто да не повярваш! А къде оставяте закона? Тук има събрание, Пърсел, забравихте ли? Има закони! Има гласуване! Присъденото с гласуване е присъдено, това ви казвам аз!…

Той си пое дъх.

— Колкото до Авапуи, ще я намерим, не се тревожете. Може би по-скоро, отколкото мислят някои. Моряк, който гони вятъра, не стига пръв! От това, че ви слушам кротко сега, не значи, че не възнамерявам да постигна каквото желая. Не, господине, аз ще успея! Щом пипна лодчицата, вярвайте ми, така ще я натоваря, щото нито бог, нито вятърът, нито дяволът ще ми я измъкнат, след като я закотвя!

— Да допуснем — намеси се изведнъж Бейкър с гневен и студен глас, — да допуснем, че ще я пипнеш и докараш у дома си! После? Какво ще правиш? Ще заковеш прозорчетата ли? Ще туриш железен лост на вратата? Ще я затвориш в шкаф? Ще я вържеш с кофа̀р за леглото? Така ли мислиш, моряко?

— Какво ще правя със законната си съпруга — каза важно Мак Лауд, — си е само моя работа.

И млъкна. Ясно беше, че не иска да започва спор с Бейкър. Пърсел почака, но Мак Лауд продължи да мълчи. Отказал бе, и то окончателно.

Погледна го и нещо в държането на Мак Лауд го сепна. Не, отказът не беше съвсем окончателен. Мак Лауд не ги отпрати. Не прекрати срещата. Хитър беше, скотът. Хитър и лукав. Дори много хитър. Подушваше нещо. И чакаше. Този отказ беше само една фаза в преговорите. Нищо повече.

— Ако мислиш, че ще можеш да намериш Авапуи — заговори сурово Пърсел — или че след като я намериш ще можеш да я задържиш, значи въпросът не е още назрял. В такъв случай предлагам да отложим разговора.

Мълчание. Споглеждания. Мак Лауд не казваше нито да, нито не. Нямаше мнение дали е уместно да се прекрати разговорът. Стоеше настрана. Отдръпваше се, просто го нямаше. „Лисица — помисли Пърсел. — Не ме улеснява в преследването.“

Вдигна рамене и стана. В същия миг Уайт престана да чука с пръсти по коленете си и каза:

— Аз приемам.

— Искащ да кажеш — обърна се към него Пърсел, че ако ти дадат Файна, ще оставиш Итя на Меани?

— Точно това искам да кажа.

Пърсел погледна Бейкър и седна отново.

— Добре — каза той, без да прояви задоволство. — Смятам, че постъпваш разумно. Като си тръгна от тук, ще отида да видя Меани и таитяните. Тъй като те имат само по една жена за двама, въпросът не зависи само от Меани. Но не предполагам да създадат мъчнотии.

После погледна бегло Мак Лауд. Шотландецът гледаше неопределено напред. Не изглеждаше нито доволен, нито недоволен от постъпката на Уайт. Явно беше, че тя не го засяга. Личната му позиция оставаше непроменена.

„Ако си тръгна сега — помисли Пърсел, — ще ме остави да си отида. Напълно сигурен е, че ще дойда пак. Кога съм се издал? — запита се раздразнено той. — Защо е толкова сигурен, че ще му предложа нещо?“

— Мак Лауд — обърна се към него Пърсел, — размисли. Размисли, преди да си отида.

Мак Лауд не трепна.

— Обмислил съм всичко — отвърна нехайно той.

В гласа му прозвуча насмешка, сякаш знаеше, че ултиматумът на госта ще остане без последствие.

— Добре — каза Пърсел, — да разгледаме отново въпроса.

Извади от джоба си кесия от възчерна кожа, развърза я, отвори я и я изпразни на масата. От нея се изсипаха няколко златни монети, които той нареди грижливо на купчинка пред себе си, сякаш се готвеше да опита щастието си на зарове. В настъпилата тишина чу дишането на другите. Погледна другарите си. Изглеждаха смразени, слисани. Само очите им святкаха. Съкровището на Али Баба не би ги смаяло повече. После някой се закашли. Мак Лауд извади ръце от джобовете. Една дъска скръцна под нозете му, когато пристъпи по-близо. Наведе острия си нос и Пърсел чу някакво всмукване, като че шотландецът си поемаше с мъка въздух.

— Тия десет лири — заяви Пърсел — ще бъдат твои, Мак Лауд, ако оставиш Авапуи на Бейкър.

— Пърсел! — извика Бейкър.

Пърсел вдигна ръка, за да му заповяда да мълчи. Мак Лауд се изправи.

— Господ да ме порази! — каза задавено той. — Двадесет и пет години се търкалях из моретата и господ да ме порази, ако съм видял някога толкова пари.

Върху зле рендосаната и набързо почернена с ленено масло дъбова маса, златото стоеше на послушна купчинка, а слънцето, проникнало през едно от прозорчетата, му придаваше неотразим блясък. Купчинката беше скромна, почти незначителна. Няколко плоски, кръгли, доста хубавичко гравирани парчета, съвършено безполезни за когото и да е на острова. Една от монетите се подаваше малко настрана, но с бързо и внимателно движение Пърсел я върна към строя.

— И така? — запита той.

Мак Лауд се изправи в целия си ръст и пъхна и двете си ръце в джобовете.

— Срамота е! — извика най-после възмутено той, свил насмешливо крайчеца на устните си. — Срам и позор, това ще кажа! Един офицер да разменя жени срещу злато! Каква полза, че са го възпитавали в училища и учили да се държи като вдървен заедно с всички други офицерчета на негово величество, щом ще стигне до тоя занаят! Срамота е, Пърсел, това ще кажа! Да не би — продължи с подигравателна величественост той — да съм някой скитник от лондонските кейове, та да ми откупват законната съпруга, която ми бе дадена с гласуване от събранието? Ами моралът, Пърсел? Къде остана моралът? През борда ли го хвърлихте? Заедно с остатъците от храната, за да се хранят акулите с него? Господ да ме порази — добави той като намигна, сякаш минаваше изведнъж от престорено възмущение към пародия на възмущението, — на това ли ви научи вашата библия? Да станете посредник между законния съпруг и бившия любовник на жена му?

Пърсел стана и каза сухо:

— Нямам време да слушам глупостите ти. Ако отказваш, кажи го направо, за да си вървя.

В същото време пристъпи към масата и закри купчинката с длан, като че щеше да я прибере в кесията.

— Двадесет — заяви Мак Лауд.

— Моля? — запита Пърсел като се спря.

— Двадесет. Двадесет лири. Приемам, ако ми дадете двадесет лири.

— Така си мислех и аз — отвърна Пърсел.

Оттегли дясната си ръка от масата, пъхна я в джоба си, извади втора кесия и каза спокойно:

— Тъй като може да се разкаеш, задето не си поискал повече, трябва да уточня, че това са наистина всичките ми пари.

Той развърза втората кесия и изсипа съдържанието й на масата. После взе монетите в лявата си ръка и ги нареди една по една до първата купчинка.

— Точно двадесет лири — каза той. — Само че няма да ти дам и двадесетте, а само деветнадесет. Двадесетата е за нов пазарлък.

— Какво искате още? — запита високомерно и недоволно Мак Лауд, сякаш него именно ограбваха.

— Секстанта на Бърт.

Мак Лауд отвори уста, но Пърсел не го остави да заговори и каза рязко:

— Или приемай, или отказвай.

Мак Лауд въздъхна. Извади от джоба си ключ, отвори стенния шкаф, който беше зад него, извади секстанта и го остави намръщено до златните монети.

— Спогодихме се, значи — каза Пърсел. — Оставяш Авапуи на Бейкър и си вземаш пак Ороа.

— Спогодихме се — отвърна Мак Лауд и наведе сърдито очи.

Пърсел тикна парите към него, като картоиграч, който е загубил залога си. При това движение купчинките се разсипаха, монетите се пръснаха, станаха сякаш по-многобройни. Мак Лауд протегна към тях мършавите си пръсти и ги събра, но не ги направи на купчинки. Пърсел забеляза, че ги нарежда в кръг.

— Мак Лауд — започна Пърсел.

Мак Лауд вдигна нетърпеливо поглед. Изглеждаше недоволен, че му прекъснаха заниманието.

— Мак Лауд — продължи сериозно Пърсел, — радвам се, че постигнахме спогодба. Лично аз смятам, че е много важно да има съгласие помежду ни.

— И аз също — отвърна нехайно Мак Лауд, като махна с ръка, сякаш искаше да прекрати разговора.

Явно беше, че бърза да остане сам. Бейкър поглеждаше ту Мак Лауд, ту Пърсел и се ядосваше на наивността на приятеля си.

— Виждаш ли — продължи Пърсел, втренчил сериозно в Мак Лауд сините си очи, — струва ми се, че е много важно да се избягнат търканията между жителите на острова. Като имаме пред вид малко по-особените условия, при които живеем, и най-дребното спречкване може да вземе драматични размери.

— Сигурно — отвърна Мак Лауд с все същото неопределено и нетърпеливо изражение, сложил и двете си ръце върху златото. — Не ви обвинявам за това, Пърсел — продължи той, почти принуден да изкаже това одобрение при светлия и убедителен поглед на Пърсел.

— Признавам пред тебе — продължи Пърсел, — че съм много загрижен от отношенията ни с таитяните. Не са добри. И за в бъдеще трябва да не предприемаме нищо, което би могло да ги влоши.

— Сигурно, сигурно — отвърна разсеяно Мак Лауд.

Бейкър побутна с лакът Пърсел.

— Да си вървим — каза полугласно той.

Непонятно му беше, че Пърсел не вижда колко малко внимание обръща Мак Лауд на думите му.

Пърсел помълча, изправи се, изчерви се и подзе с усилие:

— Трябва да ти кажа още нещо… Не… не бих искал да ме смяташ за враг. Не съм ти враг.

И с рязко движение, вдървено, без да огъне лакът, му протегна ръка.

Мак Лауд леко се отдръпна. Гледа цяла секунда ръката на Пърсел, после купчинката злато, която закриваше със своите ръце. Успя най-сетне да отдели дясната си ръка от златните монети, хвана ръката на Пърсел и я раздруса през масата.

— И аз също — отвърна топло той.

Когато я пусна, Пърсел се обърна към Бейкър, сякаш го подканваше да последва примера му.

— Остани със здраве! — каза Бейкър.

И се намери до вратата. Разярен беше от заслепението на Пърсел; сам той не беше никак в евангелско настроение.

Задържа вратата отворена, за да даде път на Пърсел. Уайт също стана и тръгна след Пърсел. И той бе забелязал нетърпението на Мак Лауд да отпрати всички.

Когато излизаше през вратичката на градината, Пърсел се обърна към Уайт.

— Ще отида при таитяните и щом се уреди всичко, ще дойда да ти кажа.

— Благодаря — отвърна Уайт с кроткия си глас.

И се отдалечи със своята котешка походка. Къщата му беше в северния ъгъл на ромба, срещу тази на Хънт.

Бейкър и Пърсел повървяха известно време в мълчание като се спускаха по Източния булевард. Радваха се, че са пак на слънце, колибата на Мак Лауд им се бе сторила студена.

Бейкър имаше среща с Авапуи на мръкване. Трябваше да изчака цял ден, преди да й каже… Виждаше я как разтваря бавно прекрасните си тъмни очи и слага ръце в неговите: „Наистина ли, Уили, наистина ли?“ Колко беше мила…

Погледна Пърсел и каза с дълбоко вълнение:

— Благодаря ви, Пърсел.

Пърсел се обърна и отвърна студено:

— За нищо.

Неловкостта помежду им продължи. Бейкър намираше благодарността си за доста слаба, но нямаше смелост да я поднови. Тонът на Пърсел го изненада.

— Предполагам — забеляза Пърсел, — че Мак Лауд захапва една по една жълтиците си.

— Проклет шотландец — изсъска през зъби Бейкър.

— Моля? — запита Пърсел като се спря.

Спря се и Бейкър. Пърсел го гледаше студено, намръщен, неподвижен. Бейкър го погледна зяпнал.

— И аз съм шотландец.

— Забравих — смънка Бейкър. — Извинете.

И добави:

— Има изключения, то се знае.

Лицето на Пърсел пламна. „Нова глупост направих“ — помисли си Бейкър.

— Не, не — възмути се Пърсел. — Не казвай такова нещо, Бейкър! Няма изключения! Чуваш ли, няма изключения! Когато имаме някакъв предразсъдък по отношение на един народ, придаваме на цялата нация недостатъците на отделната личност, а качествата запазваме за нея. Това е глупост!… Това е… неприлично!… Повярвай ми! По-великодушно е да правим обратното.

— Обратното ли? — запита сериозно Бейкър.

— Да обобщаваме добродетелите, а недостатъците да смятаме за изключения.

Тази програма накара Бейкър да се замисли. След малко се усмихна.

— Добре — каза той и кафявите му очи блеснаха лукаво, — ще си послужа с вашия похват, Пърсел. Ще кажа, че всички шотландци са хитри… с изключение на вас.

— С изключение на мене ли? — запита Пърсел засегнат и тръгна отново. — Какво те кара да говориш така?

Пак бе казал нещо, което не трябваше да казва! Но неловкостта бе вече отминала. Зад разпрата се усещаше отново приятелска топлота. „Въпреки моята нетактичност“ — помисли Бейкър.

Пърсел чакаше със строго изражение отговора. „Наистина прилича на ангел — помисли с умиление Бейкър. — А пък се мисли за хитър!“

— Как да кажа — започна живо той, — когато го поучавахте, той дори не ви слушаше накрая, мислеше само да остане по-скоро сам със златото си…

— Забелязах — каза Пърсел, внезапно натъжен и уморен. — Но нямаше какво друго да сторя. Исках да ме разбере.

После добави:

— Истинско безумие е. Той не си дава сметка. Създаде едно крайно опасно положение.

— Крайно опасно ли? — запита Бейкър. — Защо крайно опасно?

Стигнали бяха пред къщата на Пърсел.

— Ще влезеш ли, Бейкър? — запита Пърсел, без да му отговори.

Ивоа изтича да ги посрещне. Таитянското добро възпитание не й позволяваше да разпитва, но щом зърна лицето на Бейкър, пристъпи към него.

— Е, Уили, е! — каза тя като сложи ръце на раменете му и потърка буза о неговата. — Е, Уили, е! Радвам се за тебе!

Бейкър се усмихна, долната му устна потреперваше. Като видя Ивоа у дома й, почувствува по-ясно радостта, че ще си възвърне Авапуи.

И каза със запъване, като ученик, който срича:

— Уа мауру-уру вау.

— Чудя се — прибави той като се обърна към Пърсел — защо благодаря е толкова дълго на таитянски.

— Защото не бързат — обясни Пърсел.

Бейкър се засмя, погледна Ивоа и повтори весело:

— Уа мауру-уру вау.

Ивоа потупа дясната му буза с крайчеца на пръстите си и заговори на таитянски на своя тане.

— Иска да знае — преведе Пърсел — кога ще се видиш с Авапуи.

— Кажете й… не, почакайте — започна Бейкър като вдигна ръка, а кафявите му очи искряха радостно, — аз ще й кажа сам на таитянски. — Ивоа — заяви тържествено той, — арауе!

И повтори важно и самодоволно:

— Авапуи, арауе!

— О, колко е щастлив! — извика Ивоа като обгърна с ръка рамото на Пърсел и се притисна до него. — Виж, мъжо, колко е щастлив!

— Седни — покани го усмихнато Пърсел. — Не на столчето. В креслото. Току-що го довърших.

— Хубава е тази подвижна стена — забеляза Бейкър като седна и се огледа радостно наоколо си. — Все едно, че сте на тераса. Слънцето влиза в стаята.

— Когато има слънце — отвърна Пърсел като се намръщи. — Искаш ли да останеш у нас, Бейкър? Да хапнем заедно картофи?

— О, благодаря, благодаря, благодаря — отговори Бейкър.

После се обърна към Ивоа, вдигна ръка и повтори, смеейки се като пиян:

— Уа мауру-уру вау.

Ивоа също се засмя и заговори на таитянски на Пърсел.

— Какво казва за Авапуи? — запита Бейкър, наострил слух.

— Казва, че се радва за Авапуи, защото била мека като коприна.

— Така е — съгласи се Бейкър със светнали очи, — точно така! Мека е като коприна! Ръцете й, очите, гласът, движенията… Вижте — извика той като плесна с ръце — как вдига клепачи например, за да ви погледне! Ей-така! — и той се постара да направи като нея. — Полека! Полека!

Млъкна, смаян, че е могъл толкова много да се отпусне. Пърсел го гледаше усмихнат.

След кратко мълчание Бейкър заговори без преход:

— Защо казвате, че Мак Лауд е създал много опасно положение?

— Таитяните ни се сърдят.

— Поставям се на тяхно място — каза Бейкър — Не може да се каже, че постъпихме много редно.

И продължи:

— Опасно ли е, че ни се сърдят? Те са толкова добри момчета.

— Аз познавам един уелшец — подхвърли Пърсел, като го гледаше в очите. — И той е толкова добър, че чувствува нужда да ми предаде ножа си, преди да започне спор.

Пак настъпи мълчание. Лицето на Бейкър помръкна; после той каза:

— Тъкмо за това съжалявам. Щяхме да сме спокойни сега.

— Я мълчи — сряза го сухо Пърсел.

Бейкър замълча, после заговори отново, втренчил замислено в Пърсел кафявите си очи.

— Много мислех по тоя въпрос през последните три седмици. И не съм на вашето мнение. Разбирам ви, но не съм на вашето мнение. За вас човешкият живот е нещо свещено. Но там именно се заблуждавате, лейтенанте. Ще видите какво ще ни струва това, че пощадихме живота на Мак Лауд.

Тъй като Пърсел мълчеше, Бейкър се изправи на стола си и запита:

— Ще имате ли нещо против да изпратите следобед Ивоа у Ороа, за да я предупреди? Аз не възнамерявам да се прибера у дома до довечера. Предпочитам да си е отишла. Ще ми вдигне скандал. Ще се радва, но пак ще ми вдигне скандал. Втори скандал ще направи на Мак Лауд, като пристигне у него. Тая жена се чувствува добре само при кавга!

Усмихна се, вдигна рамене и добави снизходително:

— Тая кранта!

Пърсел кимна в знак на съгласие и Бейкър се облегна на гърба на креслото.

Пърсел седна на пода и се облегна до рамката на подвижната врата, подпрял брадичка о дясното си коляно и прострял левия си крак върху пръстта в градината. Русите му коси блестяха на слънцето.

— Едно нещо не разбрах — запита ненадейно Бейкър. — Защо кесиите бяха две?

— Знаех, че ще увеличи цената.

— Да, но защо сте взели цялото си състояние в двете кесии? Защо не само половината?

— Какво значение има? — отвърна Пърсел като присви очи поради слънцето и погледна някъде към планината. — Все едно, че му дадох камъчета.

— Сега — да, но след двадесет години?

Пърсел поклати глава.

— Ако някоя фрегата акустира след двадесет, двадесет и пет или тридесет години, Мак Лауд не ще има време да се порадва на златото си: ще го обесят.

— Ще го обесят ли? Защо ще го обесят?

Пърсел погледна отново планината и заяви безстрастно:

— Метежът не се покрива с давност.

Бейкър се поизправи в креслото и погледна смаяно Пърсел. След малко каза:

— Значи… вие именно го изиграхте?… Господи — продължи той, — един шотландец да изиграе друг! Доживях да видя такова нещо! И вие излязохте по-хитрият!

Пърсел се усмихна, след това усмивката му угасна, очите му загледаха планината, лицето му придоби загрижено изражение.

— Зная какво мислите — подхвърли след малко Бейкър. — Мислите, че щяхме да сме щастливи на нашия остров, ако не бяха тия мръсници. А колко са всичките? Не повече от трима-четирима! Смъдж, Мак Лауд, Тими… Макар че Тими е чернокож, няма да ми кажете, че е приятен… Да бях господ, знаете ли какво бих си казал? Тия тримата ще объркат всичко в острова. Какво да сторя? Виждам само едно разрешение. Ще си ги прибера…

— Не си господ — каза Пърсел.

[1] Тавана ваине — жена на главатар. ↑

[2] Моа — светец. ↑

Девета глава

Избягалите жени се върнаха още същата вечер. Това беше голяма победа за жените, известно удовлетворение за таитяните и загуба на престиж за Скелета. Омаата зазвъни с камбаната на площад Блосом и като се изключат членовете на мнозинството, там се събра цялото село. Сияещи от здраве, със светнали очи и звънки смехове, Итя и Авапуи бяха накичени с венци като за жертвоприношение.

Настъпи голямо веселие. Галеха ги по бузите, опипваха ги, потупваха ги. Дойде и Пърсел, който ги потупа по раменете, доближи нос до вратовете им и ги подуши. Това разсмя всички. Защото така таитянските майки целуват децата си. Пърсел страшно обичаше кожата на тия жени — мека, уханна, потъваща под пръстите.

Омаата държа реч. Животът бе приел отново естествения си ред. В края на краищата жените именно си бяха избрали своите тане, а не обратното. След като тя свърши, обсипаха с въпроси бегълките: защо не бяха мокри? Къде се бяха крили по време на поройните дъждове? Как са се хранели? Но те отказваха упорито да отговарят и като се усмихваха, свели черните си ресници и доближили глави, пазеха ревниво тайната си.

Вечерта, при светлината на доедое, на пазарския площад започнаха танци и песни, надминаващи по похотливост и жизнерадост всичко, което Пърсел бе виждал дотогава. Тук бяха Уили и Ропати, разюздани не по-малко от таитяните. Чуха се ревове от задоволство, когато Джоно, воден от Омаата, пристигна и се заклатушка като мечка. След малко отидоха да повикат жълтокожия. Никой не му се сърдеше. Той беше всякога толкова кротък, толкова учтив. Итя потърка буза о неговата, за да го утеши, че е трябвало да се откаже от своята ваине, две-три жени се позавъртяха около него и той им отвърна със същото внимание.

На другия ден югозападният вятър бе сменен от пасат, а пасатът възвърна слънчевите дни и светлите нощи. Тъй като таитяните броят денонощията на нощи, а не на дни, Коледата на пеританите се падна, според тях, в деветата нощ на единадесетата луна. Тази нощ, като всички от месеца, си имаше име. Казваше се Таматеа, или Луна, осветяваща рибите при залез.

Знакът й беше благоприятен. И наистина, следобед Меани бе ударил още с първия изстрел една дива свиня. Занесе я на Омаата, която се зае да я изкорми, докато другите жени приготвяха пещта. На Пърсел хрумна тогава да изпрати Уайт у Мезън и при членовете на мнозинството, за да ги покани да вечерят заедно на площад Блосом, на лунна светлина, та да отпразнуват едновременно и рождество, и спомена си за родината. След това помоли Меани да покани и таитяните да се присъединят към пеританите.

Не мина и час и Пърсел разбра колко се е самоизмамвал и колко твърдо определени бяха вече позициите. Предложението му бе отхвърлено отвред. Мак Лауд се извини, че тъкмо тази вечер бил поканил у дома си своите приятели. Членовете на мнозинството се извиниха един след друг. Щели да вечерят у Мак Лауд. Пърсел остана с впечатлението, че Мак Лауд бе използувал Уайт да отнесе в едно и също време и двете покани.

Мезън беше по-груб. „Каза, че няма отговор“ — съобщи Уайт, като се стесняваше, че трябва да предаде на Пърсел този обиден отказ.

— А секстантът?

— Предадох му го от ваше име.

— Какво каза?

— Каза: „Добре“.

Пърсел вдигна вежди.

— Само това ли?

— Да.

— Каза ли му как е стигнал в моите ръце?

— Да.

— Какво каза тогава?

— Нищо.

— Не те ли натовари да ми кажеш нещо?

— Не.

Пърсел изгледа внимателно лицето на Уайт. Не, метисът никога не лъжеше. Беше толкова добросъвестен, че не се задоволяваше да предаде само дума по дума каквото му е било поръчано. Повтаряше дори интонацията и изражението, придружили поръчението. Така, когато каза „добре“, нямаше никакво съмнение, че това е високомерното и затворено „добре“ на Мезън.

Отговорът на таитяните имаше всички външни белези на учтивостта. Те благодаряха хилядократно и хилядократно на Адамо. Смятаха за голяма чест поканата, изпратена на тях и на трите им жени, да споделят вечерята на пеританите. И съжаляваха, че обстоятелствата ги принуждават да отклонят тази покана.

Пърсел прочистваше градината си от пънове, когато Меани му донесе този отговор.

— Трите ни жени ли казаха? — запита той като вдигна глава.

— Да.

— Кой го каза? Тетаити ли?

— Да.

— От името на всички ли говореше?

Меани кимна. Пърсел продължи след малко:

— Защо той е главатар тук? В Таити твоят баща е толкова голям главатар, колкото и неговият.

— По-стар е: на тридесет години.

— Ами ако го поканя да вечеря в моята колиба?

— Ще откаже.

И тъй като Пърсел мълчеше, Меани добави:

— Казва, че не си моа.

„Напразно излъгах, значи — помисли тъжно Пърсел. — Но след като започнах, ще трябва да продължа да лъжа. Пред Ивоа, пред Меани…“

— Но ти знаеш — каза в същия миг Меани, — че и аз не вярвам това.

И тъй като Пърсел го погледна смаян, Меани се разсмя:

— Надявам се, че и ти не го вярваш, Адамо?

Пърсел го загледа, без да знае какво да отговори. Меани го потупа по рамото, престана да се смее и каза сериозно:

— Те не вярват, че си моа, но мислят, че аз вярвам. Затова ще продължавам да казвам, че си.

Последва мълчание. После Пърсел каза:

— И защо е цялата тази комедия?

— Защото — отговори Меани като извърна глава, — ако не казвах, че е така, не бих могъл да дойда да вечерям тази вечер у тебе.

— А какво би станало, ако не казваше, че съм моа и дойдеше да вечеряш?

— Ще ме сметнат за предател.

Пърсел трепна.

— Дотам ли стигнахме? — каза бавно той.

И продължи със свито гърло:

— За какъв ме смятат, щом не съм моа? За съучастник ли?

Меани не отговори. След малко взе ръката на Пърсел, вдигна я и я притисна до бузата си.

— Ще дойдеш ли? — запита Пърсел.

— Ще дойда, братко — отвърна Меани.

Очите му, втренчени в очите на Пърсел, блестяха кротко.

Той добави:

— С Итя.

— Какво? — запита Пърсел. — Ще пуснат ли Итя?

— Трябва да знаеш, Адамо, че никой не може да заповядва на Итя.

— Дори ти?

— Дори аз! — каза със смях Меани.

На Коледа всички ядоха от месото на една свиня, опечена в една пещ, сготвена от едни ръце, но я изядоха на различни места: таитяните в своята колиба, мнозинството у Мак Лауд, малцинството, Итя и Меани у Пърсел, Мезън у дома си.

След три дни, точно по обед, някой почука у Пърсел. Беше Уайт, застанал на прага.

— Мак Лауд ме праща да попитам дали сте получили риба.

Трапезата беше сложена на три стъпки от метиса и рибата се виждаше, бяла и лъскава върху банановия лист. Но Уайт не виждаше нищо, навел бе тактично поглед. На Пърсел се стори, че ако отговори „не“, Уайт ще повтори на Мак Лауд това „не“ без никакви коментарии.

— Нали виждаш — отговори Пърсел.

Уайт вдигна очи, погледна трапезата, каза „благодаря“ и се обърна кръгом.

— Уайт — извика живо Пърсел, — какво става? Вие не получихте ли?

Уайт се обърна и заяви безучастно:

— Никой от нас не получи.

Пърсел запита на таитянски Ивоа:

— Откъде е тази риба?

— Меани я донесе.

— Тази сутрин ли са я уловили?

— Да — отвърна кратко Ивоа, без да го поглежда.

— Не звъниха ли с камбаната след като се върнаха?

— Не.

— На кого другиго са дали риба, освен на мене?

— На никого. Рибата е от Меани. Той наловил повече — за нас, за Уили и за Ропати.

Настъпи мълчание. После Пърсел запита:

— Не искат ли вече да ловят риба за пеританите?

— Не.

Пърсел въздъхна и се обърна към Уайт:

— Ето какво казва тя…

Уайт поклати глава:

— Разбрах какво каза. Благодаря.

— Уайт!

Уайт се спря както пристъпваше през прага.

— Моля ти се, кажи на Мак Лауд, че аз не знаех нищо.

— Ще му кажа.

Два дни по-късно, следобед, у Пърсел дойде Джонс. Според навика си, беше само с една престилка около кръста.

— Преча ли ви?

Пърсел затвори книгата и се усмихна.

— Знаеш ли колко бяха всичките книги на кораба?

— Не.

— Четиридесет и осем. Цял живот ще ги чета и препрочитам. Седни в креслото.

— Ще го туря на слънце — каза Джонс.

Наведе се, улови тежкото дъбово кресло за единия крак, изправи се и го понесе с една ръка, изпънал от усилие всички мишци на рамото си. Направи три стъпки и го остави на земята като се понаведе, но така леко, че четирите крака на креслото заеха съвсем безшумно местата си на земята.

— Браво! — каза усмихнато Пърсел.

След този подвиг Джонс седна, навел поглед, със срамежливо и отчуждено изражение.

Влезе Ивоа.

— Е, Ропати, е! — вдигна тя дясната си ръка и размаха последователно пръсти.

Приближи се усмихнато до него и сложи майчински ръка върху късите му коси. Втренчил неизвестно где порцелановите си очи, Джонс й поднесе бузата си. Имаше милото и нетърпеливо изражение на дете, което очаква да се свършат по-скоро нежностите, за да продължи играта си.

— Косата ти е като току-що окосена трева — каза Ивоа.

Пърсел преведе.

— Косата ми не е зелена — отвърна Джонс.

И се засмя. После сви отново вежди над късия си нос, скръсти ръце и започна да опипва мишците над лакътя си.

— Мак Лауд и бандата му отидоха тази сутрин за риба — каза почти отчаяно той. — Видях ги като се върнаха. Донесоха цели купища.

При произнасянето на думата купища гласът, му се извиси до фалцет и той се изчерви. Не обичаше гласът да му изменя.

— После? — запита Пърсел.

— Не звъниха с камбаната — продължи възмутено Джонс. — Предпочетоха да я изхвърлят, само да не ни дадат от нея.

— Лошо — каза Пърсел и замълча.

— Можеха в краен случай да не дадат на таитяните… Щяха да им отплатят… Но на нас! Какво сме им сторили?

Пърсел вдигна рамене.

— Знаете ли? — започна Джонс като разтвори ръце и изпъчи предизвикателно гърди. — Утре ще отидем за риба ние — Уили, вие и аз…

— Чудесно — прекъсна го Пърсел. — Разбирам какво искаш да кажеш. Като се върнем, ще звъним с камбаната и ще раздадем риба на всички…

Джонс ококори очи над късото си чипо носле, а устата му се закръгли като буквата о.

— Така че — продължи Пърсел, без да му даде време да се съвземе — иди да предупредиш Бейкър и да намерите заедно червейчета. Времето напредва.

Стана. Изпрати Джонс до вратата и остана да го погледа как върви по Западния булевард. Джонс вървеше бавно, с вирната глава и свит гръб, за да изпъчи раменете си.

— Защо се усмихваш? — обади се гласът на Ивоа.

Пърсел се обърна.

— Много е мил. Забавен и мил.

И добави след миг, все така загледан в Джонс:

— Бих искал да имам син.

— Дано те чуе Еатуа! — каза Ивоа.

Уловът на „малцинството“ беше добър, но щедростта на Пърсел остана без последствие. Таитяните отказаха да приемат рибата. Мнозинството прие, само че не отвърна със същата учтивост, когато отиде отново на риболов. Ваа се съгласи да бъде получателка и при това раздаване, и при следващите. Колкото до Мезън, той не знаеше или си даваше вид, че не знае откъде идва рибата, сложена на трапезата му, защото продължи и през следващия месец да не отговаря на поздравите на тия, които го хранеха.

Мина януари. Ивоа започна да натежнява и да брои дните или по-точно нощите, които я отделяха от освобождението й. Пресмяташе, че то ще стане в месеца на шестата луна и се надяваше, че ще се случи в последната му четвърт (която беше благоприятна) и, ако Еатуа чуеше желанието й, в чудната нощ Еротооереоре, или нощта, когато рибите излизат от дълбочините. Тя много се гордееше, че първото дете, което ще се роди в острова, ще бъде детето на Адамо. От това заключаваше, че му предстои славно бъдеще.

Таитянките минават общо взето за не много плодовити — особеност, която капитан Кук смятал за мъдър дар от небето, като се има пред вид разпуснатостта на нравите и маломерността на острова им. Във всеки случай, Ивоа беше засега единствена в това състояние и едва през април започнаха да се питат в кой дом ще се роди второто бебе. Таитянките започнаха всъщност да се досещат още към края на март. Но фактът изглеждаше толкова невероятен, щото предпочетоха да отдадат външните признаци на затлъстяване от седящ живот. През април обаче не остана място за никакви съмнения. И когато Ваа отиде на пазара след нощта Туру (когато риби и раци се събират заедно), за да си вземе полагаемия дял от дивата свиня, в редицата на ваинетата настъпи пълно мълчание, толкова очебийно беше надебеляла. Цели петнадесет дни в острова не се приказваше за нищо друго. Итя дори съчини по тоя случай една простодушно-безсрамна песен. Но след като се смяха до насита, таитянките започнаха да гледат на Ваа с уважение. Когато разпределяха жените, тя бе казала на всички, че ще „стопли“ главатаря на голямата пирога. Явно беше, че е успяла.

Април донесе и едно разочарование: добивът на картофите беше лош. Разпределиха ги строго на глава. Всеки изкопа трап край къщата си, за да ги запази. Всички бяха посъветвани да пестят колкото могат повече личните си запаси, за да могат да им стигнат до идната година, без да става нужда да прибягват до дивите картофи. Искаха да запазят от тях по-значителни запаси, в случай на още по-лоша следваща реколта.

В началото на май Мак Лауд съобщи на Пърсел, че на минаване покрай трапа на черните, забелязал колко много били намалели запасите им. Както я карали, нямало да им стигнат и за шест месеца, а в такъв случай „черните“ щели очевидно да започнат да се хранят с диви картофи, за сметка на запасите, които искаха да запазят. Мак Лауд молеше Пърсел да им говори да намалят консумацията.

Искането на Мак Лауд почиваше върху точно наблюдение, както Пърсел се убеди, когато отиде да хвърли поглед върху трапа на таитяните. Поговори с тях от свое име, без да спомене за Мак Лауд.

Още при първите думи се сблъска с очевидно неразбиране. Природата на Таити предлага всичко в такова изобилие, че мисълта да се лишаваш от нещо в настоящето, за да го пазиш за бъдещето, бе сметната от събеседниците на Пърсел за едно от тия хрумвания маамаа, които само пеританите можеха да измислят. И наистина, като няма обработвани от тях картофи, ще има диви. Като няма диви картофи, ще има други плодове. А като няма плодове, все ще има риба. Докато човек има добър харпун и ловка ръка, няма да умре от глад. Пърсел пак започна да им обяснява. Но не убеждаваше никого. След един час най-после разбра, че таитяните намират постъпката му за нетактична. Сбогува се и си отиде.

Седмица след този разговор Уайт дойде да му съобщи, че следобед ще има събрание у Мак Лауд. Мястото на събранието изненада Пърсел. Защо не под смокинята, както ставаше обикновено? Уайт поклати глава. Не знаеше. Но събранието било много важно: така казал Мак Лауд.

Към два часа, вместо да отиде направо у шотландеца, Пърсел тръгна по Западния булевард, за да се отбие у Бейкър и у Джонс. Не намери нито единия, нито другия. Излезли пет минути по-рано, за да отидат у Скелета. Тогава тръгна по Северозападната улица, с намерение да прекоси през горичката от кокосови палми към къщата на Мак Лауд. Не бе направил и десет стъпки в гъсталака, когато забеляза Итя, седнала в подножието на един панданус. Навела глава, тя го гледаше със светнали очи. Той се спря.

— Какво правиш тук, Итя?

— Чаках те — каза безочливо тя.

— Чакаше ли ме? — засмя се той. — Отде знаеше, че ще мина? Пътят ми не е от тук.

— Проследих те. Ти не ме виждаше. Бях в гъсталака. Колко смешно беше, човече! Проследих те още от дома ти. От Ороа знаех, че отиваш у Скелета.

— Е-е — запита Пърсел, — какво искаш?

Тя стана и се приближи, вдигнала към него кръглото си засмяно лице. Като дойде на един метър, се спря, прибра пълничките си ръце зад гърба и каза нежно:

— Искам да ме целунеш, ако обичаш, Адамо.

— Стига! — каза строго Пърсел. — Не целувам жената на Меани.

— И на Тетаити — отвърна тя. — А донейде и на Кори.

— Тъкмо така — потвърди Пърсел. — Имаш трима тане. Не ти ли стигат?

— Двама — каза Итя. — Кори е съвсем малко.

Пърсел се разсмя.

— Защо се смееш? — запита Итя като скри долната част на лицето си зад рамото му и го погледна с живите си очи. — Не е табу да имаш двама тане. Защо и ти да нямаш две жени, Адамо? Сигурна съм, че ще ти бъде добре да имаш две жени.

Пърсел се засмя отново, обезоръжен. Итя беше дете на природата: хитрост, нагон, нежност, всичко беше у нея чистосърдечно, но усредено към една-единствена цел, с неукротима женска настойчивост.

Тя не се смееше вече. Гледаше го.

— Нова огърлица имаш — каза Пърсел.

— Шишарки от панданус. Помириши ги, да видиш колко хубаво миришат — каза Итя като се вдигна на пръсти и му поднесе огърлицата си.

Прекрасните портокаловожълти шишарки бяха нанизани на лико от лиана. Пърсел вдъхна мириса им и кръвта затуптя в слепоочията му. Никога не бе вдъхвал по-упоително ухание. И много късно забеляза устрема на Итя. Тя се хвърли на гърдите му, прегърна го през кръста и се притисна с все сили до него. Повтаряше тактиката, с която бе победила, когато гореше „Блосом“.

Беше необикновено уханна. Към парфюма на панданусовите шишарки се примесваше сега и приятното, топло ухание на цветчетата тиаре, закичени в косата й.

— Итя — каза глухо Пърсел, — ще ме пуснеш ли, ако те целуна?

Веднага съзна грешката си. Много бързо бе отстъпил. Тя щеше да се възползува от предложението.

— Да — отвърна Итя със светнали очи. — Само че не такава кратка целувчица като миналия път.

Той усещаше до себе си свежата й, гъвкава мъничка снага. Наведе се и я целуна. След това улови двете ръчички зад своя гръб, раздели ги, премести ги напред и каза:

— Ще си отидеш ли сега?

— Да — отвърна тя и го погледна с овлажнели очи.

Избяга тичешком. Сякаш се провираше като слънчев лъч из гъсталака.

— Срамота! — каза си полугласно Пърсел. Но нямаше смисъл да се самоизмамва. Не чувствуваше срам. Видя отново пред себе си така изразителните личице и снага на Итя. Усмивките, погледите, движенията й, женственият танец на съблазънта… всичко бе насочено съзнателно към определена цел. В същност съшито с бели конци. Смешното беше, че колкото и да го виждаше и знаеше, желаното въздействие бе все пак постигнато.

Когато влезе у Мак Лауд, всички англичани от острова, с изключение на Мезън, бяха вече там, насядали един до друг около масата. Начело стоеше важно мъртвешки бледият Мак Лауд, положил дланта на мършавата си ръка върху голям лист, покрит с мрежа от неправилни линии.

Бейкър посочи на Пърсел едно свободно трикрако столче между Джонс и себе си, а Джонс стана, за да му направи път. Пърсел промърмори „добър ден“, без да погледне определено когото и да е. След кратко мълчание Мак Лауд каза „само вас чакахме“. Гласът му не беше нападателен. Просто отбелязваше факта.

След като седна, Пърсел хвърли поглед към листа. Разбра, че това е грубо начертан план на острова, или поне на неговата непланинска част. Очертанието на залива Блосом му се стори твърде чудновато, но човек можеше да познае какво изобразява рисунката по ромба и по правоъгълниците покрай стените му, представляващи къщите на селото.

— Моряци — започна Мак Лауд, — има един неотложен въпрос, който трябва да разрешим заедно; това е въпросът за земята.

Той млъкна и на Пърсел се стори, че замълчаването този път не беше част от обичайните му комедии. При думата „земя“ лицето му бе придобило сериозно изражение.

— Нямахме добра реколта — продължи Мак Лауд с провлечения си глас, — но не това ме тревожи, защото реколтите са като жените, има и добри, и лоши, а както се казва, всяка е и добра, и лоша, та човек свиква. Не, моряци, друго ме тревожи и то е, че на тоя остров има момчета, предвидливи колкото врабците по дърветата и изровили вече голям трап в запасите си. Както я карат, ясно ми е какво ще стане. След три месеца тия момци ще се нахвърлят на дивите картофи. Кого ще ощетят тогава? Мене! Вас! Всички! Дивите картофи са нашите запаси! Бяха нещо свещено! А представяте ли си колко ще се съобразяват с това черните, когато не ще има вече какво да лапат! Какво ще правим тогава? Ще поставим стража ли? Това може да е възможно донейде през деня, но нощем черните може да се заловят за работа, без дори да ги видим като отиват да ни оберат зеленчуците.

Мак Лауд сложи длани на ръба на масата и изгледа слушателите си, сякаш искаше да им втълпи сериозността на положението.

— Накратко казано — продължи той, — нещо не върви, а какво не върви, ей-сега ще ви кажа: това, дето оставихме всичко общо. Неизбежно беше да не върви. Видяхте вече какво стана с риболова. Черните решиха: никаква риба за другите. Добре. Равносметка — три отделни смени ловят риба в тоя остров.

— От тебе зависеше да бъдат само две — възрази сухо Пърсел.

— И как още! — добави буйно Бейкър. — Изпратиха ти подарък, а ти дори не отговори.

Джонс, който не слушаше много внимателно, не разбра за какво става дума и се задоволи само да поклати буйно глава. Мак Лауд и приятелите му не отвърнаха. Мак Лауд бе предупредил навярно привържениците си да не се поддават на предизвикателствата от страна на малцинството.

— Колкото до решението на таитяните — заговори пак Пърсел, — не го одобрявам. Но то си има оправдание: те бяха онеправдани. Ако ги бе включил при разпределението на жените, нямаше да стигнат до там.

Тънките устни на Мак Лауд се разтеглиха в усмивка, която подсили двата тъмни кръга под очите му.

— Така приказвате, Пърсел — каза провлечено той, — но ако бях поставил и Ивоа в общата група за разпределяне, нямаше да се съгласите! Не, разбира се! В никакъв случай! Ето кой иска всичко да бъде общо! Всичко, освен най-главното!

— Няма никаква връзка между двата въпроса! — отвърна раздразнено Пърсел. — Жени не се раздават като картофи. И те трябва да си кажат думата.

И добави рязко:

— Впрочем, ти сам разбра, че е така.

След тези думи настъпи мълчание. Мак Лауд не трепна. А Бейкър има заслугата да не се обади. Не си позволи дори да се усмихне.

— Да приемем — каза най-после Мак Лауд, като махна широко с ръка, сякаш отхвърляше от разискванията някакъв допълнителен довод…

— Извинявай — прекъсна го Пърсел. — Не съм свършил. — Исках да ти обърна внимание, че и други неща в острова се вършат общо и на всички е добре от това. Например донасянето на вода. Представи си какво би било, ако всеки трябваше сам да се продоволствува с вода…

— И още нещо е общо — добави Бейкър. — Дивата свиня. Никой в острова не се е делил досега, когато става дума за дива свиня. А защо? Защото така е по-удобно. По-удобно е, като убият някоя свиня, да я дадат на Омаата и на жените. Трябва да се изкорми, да се измие, трябва да се пали пещта, да й се тури каквото трябва, да се нареже. Никоя смяна не би могла да върши всички тия работи. Поуката — заключи той, като погледна Мак Лауд — щом ти изнася — ще се делиш. Щом не ти изнася, няма да се делиш…

— Добре го рече, сине! — каза Мак Лауд с широка усмивка и огледа тържествуващо всички, сякаш Бейкър бе изказал накратко собствената му мисъл.

И добави:

— А много глупаво би било да се делиш, когато не ти изнася!

И тъй като Бейкър отваряше уста, той продължи:

— А пък за земята, сине, тъкмо за нея ми изнася да я делим, защото ще мога да кажа: не си гледам кефа, трепя се, плевя, копая… моето парченце е обработено. Каквото ми даде, това си изяждам. А сега, Пърсел, ето какво ще кажа: ако до мене някое проклето копиле си гледа корема, вместо да го свие на две, и в края на годината, като не получи нищо, да си стегне колана до костите, много ще ми е мъчно за него, но няма какво да се прави — всеки ще гледа себе си, така разбирам аз живота…

Пърсел го погледна. Хайландски селянин. От много трепане сърцето му е станало на камък. Както и главата.

— И така, какво ще кажете на това? — запита пак Мак Лауд, тъй като Пърсел мълчеше.

— Аз съм против това разбиране — заяви Пърсел. — Според мене, най-доброто разрешение беше общността. Но както стоят сега нещата — с три и дори четири отделни групи в острова, — може би е по-добре, за да се избегнат разпри, да постъпим както казваш ти. При условие, разбира се, че земите бъдат разпределени… Той помълча и отсече твърдо:

— Справедливо.

— Разчитайте на мене — каза Мак Лауд със сияеща усмивка.

Сега Пърсел разбра изведнъж естеството и обаянието на шотландеца върху мнозинството. Мак Лауд беше не само най-умен от всички. Странно, но въпреки суровостта си, той имаше и чар.

— И аз мисля, че е по-добре да разпределим земите — каза Бейкър. — Нямам желание да идват у дома ми да проверяват колко картофи ям.

Мак Лауд не отвърна на закачката.

— Никое копиле на тоя остров няма да бъде онеправдано — каза сериозно той, като сложи ръка върху пергамента. Всичко ще стане както му е редът. Аз направих с Уайт една скица на обработваемата земя. Послужихме си с лага на „Блосом“ и сигурно за пръв път горкият лаг е измервал пръст, вместо да бяга из вълните зад кърмата на някоя стара черупка. Като свършихме, направихме, както казах, скицата и разделихме земята на равни дялове. А за да няма недоволства, предлагам да теглим жребие за дяловете…

После се обърна към Пърсел и го погледна отново с обезоръжаваща усмивка.

— Няма да кажете, че не е справедливо, нали, Пърсел?

— Изглежда справедливо — отвърна сдържано Пърсел.

Толкова мед го караше да бъде нащрек.

— Но предупреждавам ви, синчета — продължи Мак Лауд като изгледа слушателите си, — не бива да се вълнувате. Дяловете не са кой знае какво чудо. Не бива да смятате, че сте станали земевладелци, с имения и така нататък. Нищо подобно! Както знаете, не бива да докосваме плодните дървета, а по скалата има такъв тънък пласт пръст, че ако изсечем част от гората, щом югозападният вятър задуха по-силно, може да отнесе пръстта в морето. Пресметнах, синчета, нямаме повече от осемнадесет акра[1] обработваема земя, което ще рече по два акра на човек…

Пърсел подскочи.

— По два акра ли! — извика смаяно той. — Предвидил си девет дяла!…

— Какво се чудите — отвърна Мак Лауд като вдигна вежди. — Не сме ли девет души?

— Ами таитяните? — извика Пърсел.

— Не съм ги забравил — заяви Мак Лауд. — Те ще помагат на белите да обработват земята си и трудът ще им се заплаща в натура.

— Ти си луд, Мак Лауд! — изкрещя Пърсел, пребледнял от ярост. — Луд за връзване! Искаш да ги направиш роби! Та те няма никога да се съгласят!

— Малко ме е грижа ще се съгласят ли, или няма да се съгласят — отвърна Мак Лауд. — Не мога да дам земя на хора, които от мързел няма да я обработват. Трябваше да видиш каква беше земята им в Таити. Срамота! Черният го бива за риболов, за беритба на кокосови орехи, но за земеделие — нула. Това знам аз.

— Мак Лауд — започна Пърсел с разтреперан глас. — Ти не си даваш сметка. В Таити и най-бедният си има градинка и няколко кокосови дървета. В Таити нямат земя само тези, на които е била отнета: престъпниците, изметът на острова. Да оставиш нашите таитяни без земя… Ти не си даваш сметка! Това значи да им нанесеш кръвна обида! Все едно да удариш на всички плесници и по двете бузи!

Мак Лауд погледна многозначително мнозинството и обърна мъртвешката си глава към Пърсел.

— Всички знаем, че сте с добро сърчице, Пърсел — каза със злъчна насмешливост той, — и че много обичате черните. Но аз ще ви кажа едно. Никак не ме е грижа за чувствата им. Черните не представляват нищо за мене. Не искам и да ги зная. Намирам ги донейде полезни само в риболова. Но и това свърши. Каква е ползата от тях тогава? Никаква. Излишни гърла и нищо повече. Няма да ми стане ни по-топло, ни по-студено, ако се наблъскат на някой сал и се издавят из морето от тук до Таити.

— Радвахме се, че ги намерихме, за да докараме „Блосом“ — обади се малкият Джонс като опъна рамене назад. — Ако не бяха черните, никога нямаше да стигнем до тук.

— Сигурно! — потвърди Джонсън.

Всички погледи се обърнаха едновременно към Джонсън. Одобрил бе гласно един укор, отправен към Мак Лауд от страна на малцинството.

Учудването се удвои, когато го видяха, че става. Постоя един миг прав, тромав, с хлътнали гърди и издадено търбухче. Търкаше неуверено червените петна из брадата си.

— Моля да ме извините — започна той със слабия си, треперещ глас. — Както върви, събранието ще трае дълго. А пък аз трябва да се прибера. Трябва да насека дърва на жена си.

— Сядай — каза Мак Лауд. — Жена ти ще почака.

— Обещах да й насека дърва — повтори Джонсън като продължаваше да търка брадата си и да се измъква полека-лека зад столчето. — Обещанието си е обещание. Аз не съм човек, който се отрича от обещанието си — добави той като се изправи, с жалко усилие да се държи важно.

В същото време, неусетно, без да обърне гръб към събранието, той се отдръпваше към вратата.

— Сядай, дявол да те вземе! — викна Мак Лауд. — Сядай, казвам ти! Решават се важни въпроси и всички трябва да са по местата си!

— Давам ти гласа си — отвърна Джонсън и продължи да се оттегля едва забележимо, като влачеше нозе по пода. — Обещанието си е обещание — добави той, като повиши смешно глас и сложи ръка върху дръжката на вратата. — Когато дадѐ обещание, старият Джонсън не се отмята.

— Разбирам къде те стяга — изсмя се Смъдж. — Страх те е да не те натупа твоята повлекана.

Джонсън пребледня, поизправи се и заяви с доста твърд глас:

— Никому не позволявам да приказва така за жена ми.

— Ще имам пред вид — каза Смъдж. — А сега се връщай, да не дойда да те довлека.

И стана. В същия миг Бейкър се наведе и го потупа леко с пръст над коляното.

— Остави го на мира — каза той, без да повиши глас, втренчил в Смъдж черните си искрящи очи. — Нали имате гласа му, стига ви.

Настъпи мълчание, което се удължи и стана почти непоносимо, толкова необикновено беше положението. Двамата станали мъже не мръдваха. Все още с ръка върху дръжката на вратата, Джонсън се бе превърнал в статуя от заплашителния поглед, отправен му преди миг от Смъдж. А самият Смъдж, пребледнял и разярен, се бе вкаменил под погледа на Бейкър.

— Сядай, Смъдж — наруши неочаквано мълчанието Мак Лауд с грубо добродушен глас, — а пък ти, Джонсън, върви да сечеш дърва на индианката си, няма да ти се сърдим за това.

Тази намеса спасяваше достойнството на помощника му, а в същото време отнемаше от Бейкър успеха на намесата му. Смъдж седна и сякаш се сви на стола си. Мишето му лице изглеждаше съвсем сплеснато и смалено от страха.

— Благодаря, Мак Лауд — каза Джонсън, втренчил в шотландеца сълзливите си зачервени очи.

И си отиде, смирен, прегърбен, влачейки нозе, без да погледне Бейкър.

— Говорехме за черните — обади се Джонс като сви вежди над малкото си носле.

Гордееше се с последното си изказване и искаше да го припомни.

— Мак Лауд — каза Пърсел, — таитяните ни последваха до тук от приятелство и за да вземат участие в приключението. Не можем да ги лишим от земя, невъзможно е.

— Те се криха в трюма по време на бурята! — извика Смъдж, възвърнал изведнъж цялата си злъч. — Никога няма да го забравя! Трябваше да се катерим сами из вантите! Капка смелост няма у тия мръсници! Шестимата не струват колкото едно пиле!

— Не виждам защо пък ти ще приказваш за смелост — подхвърли Бейкър.

— Като приказваме за смелост — обади се веднага Джонс, — сигурно няма да се къпеш между акули, както правят те. Нито аз.

Той опипа намръщено мишците на ръцете си и огледа всички. Добре насади Смъдж.

— Джонс е прав — продължи Пърсел. — Ние не се боим от буря, таитяните не се боят от акули. Смелостта е въпрос на навик. Освен това, въпросът не е да ги осъждаме, а да им дадем земя. Решили сте да им отнемете каквото им се пада, а сега им намирате какви ли не недостатъци. Страхливи били, мързеливи били… Та това е смешно. Истината е, че не искате да им признаете еднакви права.

Мак Лауд разпери бавно необикновено дългите си мършави ръце, стисна двата насрещни ъгли на масата и каза ожесточено:

— Плюя аз на техните права. Чувате ли, Пърсел, плюя на правата им. И рибата има право да живее докато я уловят, но това не ми пречи да я закача на въдицата си. Ако разделим земята заедно с черните, ще трябва да имаме петнадесет дяла: малко повечко от един акр всекиму. А пък аз казвам, че така не може. Трябват ми два акра, за да живея както трябва и да ям колкото ми се иска, и аз, и жена ми, и дечурлигата, ако ги имам. Трябва да се мисли за бъдещето. Няма да си играя на щедрост с хора, които не ми подаряват дори една риба.

— Не става дума за щедрост. Ти чисто и просто ги ограбваш!

— Така да е! — извика Мак Лауд като вдигна ръце и удари шумно масата. — Така да е. Разбрах. Ограбвам ги. После?

Последва мълчание, след това Пърсел каза със свито гърло:

— Това означава война! Не разбираш ли?

— После? — продължи Мак Лауд със същия ожесточен тон. — Не ме е страх от тях. Ние имаме пушки. Те нямат.

Пърсел го погледна в очите.

— Приказваш ужасни неща, Мак Лауд.

Мак Лауд се позасмя и каза с глас, който трепереше от гняв:

— Много ми е жал за чувствата ви, Пърсел, но ако нямате да кажете нещо друго, можем да преминем към гласуване.

Пърсел се изправи.

— Ще преминем към гласуване — отвърна рязко той — и ще ти кажа как ще стане при това. Смъдж ще гласува за тебе, защото е на твоето мнение; Джонсън ти даде гласа си, защото го е страх от Смъдж; Хънт — защото не разбира. А Уайт, който навярно не е на твоето мнение, ще се въздържи от приятелство. Така че ще имаш четири гласа срещу три. На този остров няма вече събрание, Мак Лауд, а тирания: твоята тирания. Но аз не ще я търпя повече.

— Каква е тази песен? — запита Мак Лауд.

— Остави ме да говоря — отвърна Пърсел и стана. — Ти смяташ да извършиш лудост, а пък аз не желая да се присъединя към нея. Нямам думи да окачествя това, което ще извършиш. То е… то е… то е… непочтено! И за какво? За да имаш един акр повече! — добави той, повишил внезапно глас. — Няма да участвувам в гласуването, Мак Лауд, нито в сегашното, нито в следващите. От сега нататък не участвувам в събранието.

— И аз — каза Бейкър. — Отвратен съм от твоите хитрувания. И много ще ми е приятно да не ви виждам вече толкова отблизо, тебе и твоя пригласник.

— И аз също — обади се Джонс.

Потърси да добави нещо по-остро, но не намери и само се намръщи.

— Не ви задържам — каза флегматично Мак Лауд. — Свободни сте като птици. Щом говорим за чувства, спомням си, че сърцето ми никога не се е разтуптявало като видя Бейкър, а с време може да свикна и съвсем да не го виждам. Но позволете да ви кажа, Пърсел — продължи изведнъж той с неочаквана топлота, — че не знаете какво говорите. Защото един акр си е един акр. Може да не е за вас, комуто никога нищо не е липсвало. Но аз ще ви кажа, че ако майка ми имаше още един акр, щях да ям до насита, когато бях хлапе, и старата нямаше да се пребива от труд. Както и да е. Казвам го, макар че не интересува никого. Искате да си вървите, ще си вървите. Може да поплача малко на рамото на Смъдж като си отидете, но ще се опомня. Съгласен съм — продължи той. — Вървете си. Ще теглим жребие за дяловете и ще ви съобщим по Уайт къде са вашите. Може да имате доверие в Мак Лауд. Всичко ще стане както му е редът. Черните са си черни, белите са бели. И все едно тиранин ли или не, няма да ощетя нито с един пръст земя човек от моята кожа.

Пърсел тръгна към вратата, пребледнял и разстроен. Играта му беше напразна. Нямаше нито един коз. Единственото нещо, което можеше да стори, беше да напусне събранието. Но при все че това оттегляне го поуспокои, нищо не се постигаше с него.

— Довиждане, Пърсел — каза Мак Лауд, когато Пърсел стигна до вратата, последван от Джонс и Бейкър.

Пърсел го погледна, изненадан от тона му. Странно, в тоя миг в очите на Мак Лауд се съзираше съжаление. „Ще му бъде скучно — помисли Пърсел. — Той се забавляваше да насочва събранието против мене. Щом няма опозиция, няма и събрание — ясно. Счупих му играчката.“

— Довиждане — отговори Пърсел след минутно мълчание. — Ако искаш да подновиш събранието, знаеш условията ми.

— Зная ги и не ги желая — отвърна с величествено достойнство Мак Лауд.

Пърсел почти не усети приятното слънце, което стопли гърдите му. Беше побеснял, полудял от тревога. Бейкър вървеше от дясната му страна, а малкият Джонс — отдясно на Бейкър.

— Е-е, свърши се! — каза след малко Джонс.

Пърсел не отговори. Бейкър поклати глава, а малкият Джонс добави весело и възбудено:

— Какво ще правим сега? Ще образуваме ново събрание ли?

Бейкър го смуши с лакът в ръката.

— Точно така. Пърсел ще бъде водачът, ти — опозиция, а пък аз ще се въздържам.

— Аз говорех сериозно — подхвърли Джонс като смръщи вежди.

— Ами аз не говорех ли сериозно? — отвърна Бейкър.

Наближаваха колибата на Мезън и Джонс заяви намусено:

— Тръгвам по Улицата на пасатите. Прибирам се. Ще ви оставя.

— Остани с нас, Ропати — каза усмихнато Бейкър. — Ще минеш през Източния булевард. Остани де — добави той, като го улови за ръката. (А Джонс веднага изпъна мускулите й). — Остани. Нямаш представа колко се поучавам от приказките ти.

— Млъквай.

— Защо да „млъквам“?

— Млъквай, мръснико!

— Ех, че език! — извика обидено Бейкър. — Този остров е пълен с простаци. Ще го напусна.

— Виждаш ли тоя пестник? — запита Джонс, като го раздруса под носа му.

— Имам очи и виждам — отвърна смирено Бейкър.

— Ще ти го стоваря в ребрата.

— Поставям на гласуване това предложение — каза Бейкър с шотландско произношение. — Гласуването си е гласуване, сине, и всичко ще стане както му е редът. Предложение Ропати. Кой е за?

— Аз съм за — каза Джонс.

— Аз съм против. И архангел Гавраил също.

— Шт!

— Той не чува. Има уши, ама не чува.

— Амин! — каза Джонс. — Докъде стигна гласуването?

— Два гласа против. Един за. Предложението Ропати се отхвърля. Законът си е закон.

— Който нарушава закона, ще бъде обесен.

— Добре го рече, сине — каза Бейкър.

После заговори с обикновения си тон.

— Много съм доволен, че няма да срещам вече ония двамата. Ако имаше друг остров срещу тоя, щях да се заселя там.

— За какво говорите? — запита изведнъж Пърсел като вдигна глава.

— За друг остров срещу този.

— Мак Лауд ще поиска да го завладее — заяви Джонс.

— Слушайте — каза Пърсел, — искам да ви направя едно предложение.

— Нали казах? — извика Джонс със светнали от радост порцеланови очи. — Образуваме ново събрание!

— Ето какво искам да предложа — продължи Пърсел.

Замълча и ги загледа един подир друг.

— Ще повикаме таитяните и ще разделим земята си с тях.

— Искате да кажете нашите три дяла ли? — запита Бейкър и се спря. — Няма да ни се падне кой знае колко.

— По две трети от акра.

Замълчаха. Бейкър гледаше в земята, а мургавото му лице придоби изведнъж сериозно и напрегнато изражение.

— Какъв позор! — каза след малко той. — Мак Лауд и пасмината му ще имат по два акра, а пък таитяните и ние по две трети от акр!

И добави:

— Богати и сиромаси. Още от сега.

— Можеш да не се съгласиш — каза Пърсел.

— Не съм казал, че няма да се съглася — отвърна намусено Бейкър.

Тръгна отново и след малко добави:

— Но ми е досадно да мисля, че децата ми ще бъдат сиромашки деца.

Спря се, погледна небето и се провикна изведнъж гръмогласно, с искрящи от гняв кафяви очи:

— И то заради ония мръсници!

Изречението вървя кресчендо до „мръсници“, което бе изревано с невероятна сила.

Настъпи кратко мълчание. После Бейкър каза:

— Извинете.

— Предполагам, че ти олекна — отвърна Пърсел.

— Олекна ми. А сега да вървим.

— Къде? — запита Джонс.

— Да кажем на черните, че ще делим земята си с тях.

— Но аз не съм си казал мнението — заяви Джонс.

— Кажи го.

— За — каза Джонс. — Три гласа за. Предложението Пърсел се одобрява.

Засмя се. Бейкър погледна Пърсел. И двамата се усмихнаха.

Таитяните току-що бяха привършили всекидневната си обедна почивка, когато тримата англичани пристигнаха пред колибата им. Таитяните си лягаха много късно и ставаха много рано, но през деня си поспиваха по три-четири часа. Този навик бе създал у англичаните впечатление, че са „лениви“.

Подвижната стена на просторната колиба беше широко разтворена към юг. Когато наближи, Пърсел ги видя как се протягат и отпускат след съня. И таитяните ги бяха видели навярно, но освен Меани, който бе тръгнал да ги посрещне усмихнат по Уличката на канарата, никой не ги поздрави, нито си даде вид, че ги е забелязал.

Когато наближиха, Тетаити застана върху насипа, заграждащ колибата им, взе една секира и се залови да цепи пънове. Пърсел погледна с възхищение дългата извивка на атлетическата му снага, когато вдигаше с две ръце брадвата. Тялото му се извиваше назад като дъга. Секирата и тялото оставаха за миг във въздуха, после се стоварваха като удар с камшик, описвайки полукръга. Движението беше толкова бързо, че секирата оставяше сякаш синя следа по сребристосивото небе.

Пърсел се спря на два метра пред него, но Тетаити не благоволи да прекъсне работата си. Учтивостта на таитяните има в противовес редица дребни нахалства. Сегашното беше подчертано. Пърсел се ядоса и каза сухо:

— Искам да поговоря с тебе, Тетаити. По важен въпрос.

Тази пеританска рязкост не беше нещо обичайно у Адамо и Тетаити разбра, че го е засегнал. Позасрами се, задето го бе оскърбил безпричинно, задържа секирата тъкмо когато щеше да я вдигне във въздуха и я остави на земята. После махна с ръка към колибата, за да привлече вниманието на братята си, седна на един от околните пънове и направи знак на тримата перитани да си изберат къде да седнат. Това беше полуучтиво. Прие разговора, но не ги покани да влязат и седна преди тях.

Пърсел помълча, преди да заговори. Той никога не се бе чувствувал особено близък с Тетаити. Смущаваше го студенината на държането му. Тетаити беше висок и мускулест като Меани, но макар и едва тридесетгодишен, по лицето му нямаше нито следа от младост. Две дълбоки бръчки бяха издълбани от двете страни на устата му, отвесна бразда прорязваше челото между веждите, а очите, заслонени зад тежки клепачи, нямаха кротостта, която лъхаше от очите на Меани.

Пърсел започна с обичайните учтиви приказки за времето, риболова и реколтата. Бейкър и Джонс седнаха зад него, предварително примирени с дългото и неразбираемо за тях бръщолевене. Докато Пърсел говореше, Меани седна срещу него, отдясно на Тетаити. Сложил лакти на коленете си, кръстосвайки и разделяйки пръсти, той бе навел глава, с устремен в земята поглед. Оу и Тими застанаха отляво на Тетаити, но малко по-назад. А Меоро и Кори, свързани с тясно приятелство откато Кори едва не уби Меоро на борда на „Блосом“, си останаха на прага на колибата, дето бяха седнали, с провиснали навън крака.

— Тетаити — каза най-после Пърсел, — става нещо много сериозно. Уили, Ропати и аз напуснахме събранието на пеританите.

Тетаити кимна леко. Това значеше: „Това доверително съобщение е чест за мене.“ Беше учтивост, с която все пак се спазваше разстоянието помежду им. Внимателният му поглед зад тежките клепачи не се отделяше от Адамо, без да проявява обаче нетърпение за повече подробности.

— Събранието реши да разпредели земите — заговори отново Пърсел. — Подялбата е несправедлива, затова ние напуснахме.

Тетаити продължаваше да мълчи. Лицето му не изразяваше нито любопитство, нито учудване.

— Събранието — изрече на един дъх Пърсел — реши да раздели земята на девет дяла, вместо на петнадесет.

Не отделяше поглед от Тетаити и по-скоро долови, отколкото видя вълнението между таитяните. Нищо определено — нито възклицание, нито мръдване. Само внезапно напрежение. И самият Тетаити не мръдна, само очите му станаха по-твърди.

— Скелетът — продължи Пърсел — предлага таитяните да обработват земите на пеританите, като им се заплаща в натура.

Тетаити се изсмя подигравателно и нищо повече.

— Това предложение е оскърбително — каза Оу, като скочи. — Ние не сме слуги на пеританите.

Оу беше висок и як, с простодушно лице. Почти никога не отваряше уста и оставяше на Тими грижата да изказва мнението му. Обаждането му изненада всички, дотолкова го смятаха неспособен да говори пред хората. Зачакаха не без любопитство какво ще каже по-нататък. Но това беше всичко. Двете произнесени изречения бяха изчерпали цялото му красноречие. Сам той, докато сядаше на мястото си, се засрами, че е заговорил пръв, и то за да се изкаже толкова зле. Знаеше, че не притежава поетически дар, а в Таити това е първата добродетел на общественика.

— Думата ти е права, Оу — заяви Пърсел. — Предложението е оскърбително. Повторих го, само защото Скелетът го бе направил. Но аз идвам да направя друго предложение.

Той протегна двете си ръце, за да включи Джонс и Бейкър.

— Предлагам да споделим с вас нашите три дяла.

Последва мълчание. Най-после Тетаити отвори уста:

— Не е справедливо — каза той с плътния си, дълбок глас. — Уили, Ропати и Адамо са трима. Ние, таитяните, сме шестима. Ще имаме три дяла за девет души, а те ще имат шест дяла за шест души.

Нито дума за благодарност към Пърсел. Млъкна, сякаш чакаше ново предложение. Тъй като и Пърсел мълчеше, настъпи кратка неловкост.

Меоро се отдели от Кори, стана, клекна до Тетаити и вдигна поглед към него, сякаш иска думата. Имаше едро, весело и откровено кръгло лице.

Тетаити спусна тежките си клепачи в знак на съгласие.

— Ти, Адамо — заяви Меоро като се поизправи, — и ти, Уили, както и ти, Ропати, нямате студена кръв. Великодушно беше да кажете: даваме ви трите си дяла. Вашето предложение ми е много приятно. Но Тетаити каза право: не е справедливо. Защо Скелетът ще има повече земя от Адамо, Ропати или Меоро? — продължи той като сложи едрата си ръка върху четвъртития си гръден кош. — Не, не е справедливо.

Говорил бе с голямо увлечение и си пое дъх, сякаш се бе запъхтял.

— В Таити — добави той — щом някой главатар извърши несправедливост, всички отиват при него и му казват: „Ти направи нещо, което не биваше да правиш. Сега ще го оправиш.“ Чакат един месец. Ако дотогава главатарят не оправи грешката си, двама души отиват нощем и забиват копие във вратата на хижата му. След това чакат още един месец. Ако и след тоя месец главатарят не направи нищо, обграждат нощем хижата му, подпалват я, а като излезе го убиват.

— Ами ако главатарят има приятели? — запита след малко Пърсел.

— Ако не са се отказали от него, убиват и тях.

— Ами ако главатарят има много приятели и те започнат да се отбраняват?

— Тогава започва война.

— А как се прекратява войната?

— Като убият главатаря и всичките му приятели.

— Много кръв ще се пролее — каза Пърсел.

Погледна Тетаити и добави спокойно:

— А пък аз смятам, че не бива да се пролива кръв.

Тетаити повдигна бавно тежките си клепачи, втренчи очи в Адамо и заяви тържествено, сякаш изричаше присъда:

— Тогава си приятел на лошия главатар.

— Не съм негов приятел — отвърна твърдо Пърсел. — Напуснах събранието на пеританите, за да покажа, че не го одобрявам. И дойдох да споделя земята си с тебе.

Тетаити кимна.

— Адамо — каза той, — ти си добър човек. Но не стига да си добър. Ти казваш: „Споделям с вас неправдата.“ Това обаче не премахва неправдата.

Чу се одобрителен шепот. Когато той стихна, Меани раздели ръце, сложи ги на коленете си и заяви:

— Думата на брат ми Тетаити е права. Но не е вярно, че Адамо е приятел на лошия главатар. Той се бори против него със смелост, със слово и с хитрост. Още отначало се бори против него. Не бива да отвръщаме глава от брат ми Адамо затова, че Адамо не иска да се пролива кръв. Когато става дума за кръв, Адамо има разбиранията на моа. Аз, Меани, главатарски син, откривам рамото си пред Адамо — добави той като стана.

Изправи се в целия си ръст, пое дълбоко дъх, премести тежестта на тялото си върху десния крак и застана неподвижен, отпуснал до бедрата своите закръглени мускулести ръце, навел глава на една страна, спокоен и величествен като статуя.

И продължи:

— Хора, не бива да съдим Адамо както бихме съдили друг перитани. Много перитани са идвали в големия остров Таити, но никой не е имал толкова руси коси, толкова сини очи и толкова румено лице като Адамо. Погледнете, хора, румените бузи на Адамо! — извика Меани като раздвижи изящно ръка и снага, сякаш прозрачната кожа на Пърсел беше сама по себе си поръчителство за почтеността му.

Доводът се стори на Пърсел смешно неуместен, но повлия на таитяните. Те погледнаха почтително румените бузи на Пърсел. Почтителността им се удвои, когато той се изчерви.

— И ето че този човек — продължи Меани, — чиито бузи приличат на зората, идва при нас и ни казва: „Ще споделя земята си с вас.“ И на мене, Меани, главатарски син, това предложение е приятно. Не е справедливо. Но е приятно.

После протегна широко и изящно ръка, с жеста на Оту, и каза като скандираше думите, сякаш пееше някаква поема:

— Адамо не донесе правда. Но донесе приятелство.

Ръката му се отпусна до тялото едновременно с прегъването на коляното и той седна, удължавайки това изискано движение.

— Добре го каза! — заяви разпалено Меоро, а Кори повтори:

— Добре го каза!

После стана, размаха дългите си ръце на горила, седна до Меоро и опря рамо о неговото.

Сега се изправи Тими. И Пърсел усети веднага някаква заплаха във въздуха. Но във външността на Тими нямаше нищо заплашително. Той беше най-дребен, най-слаб и положително, най-хубав от таитяните. Голобрадото му лице беше озарено от очи на антилопа, — продълговати, тесни, опънати към слепоочията и засенчени от дълги, гъсти ресници. Ирисът беше толкова голям, че заемаше почти целия процеп, като оставяше само в двата ъгъла малко местенце за синкавото бяло на окото. Това придаваше на погледа му тъжна кротост, на която човек можеше все пак твърде рядко да се възхити, защото Тими държеше обикновено клепачите си спуснати, като девица.

— Меани — започна той с плътен и мек глас — каза, и не каза, че Адамо е моа. А може би Адамо е наистина моа. Може и Уили да е моа. А може и Ропати. Може мнозина между пеританите да са моа…

Нахалството на този увод беше очевидно, а още по-очевидно беше старанието на Тими да не поглежда Адамо. „Този е враг“ — помисли Пърсел.

— Тримата перитани, които са тук — продължи Тими, без да поглежда ни един от тях, — идват и ни казват: „Към вас, таитяни, бе извършена неправда. Ние се обявяваме против тази неправда. И ще разделим земите си с вас.“ А ние, таитяните, казваме: „Тази подялба не е справедливост. Не я искаме.“ Тогава тримата перитани си отиват, получават земята си и я обработват. Ние оставаме без земя.

Тими вдигна десница, протегна я напред и разпери пръсти. Въздействието на този жест беше поразително. Човек би казал, че държи в ръцете си пръст, която се изсипва между пръстите.

— Така — подхвърли той все още с разперени пръсти — тримата перитани си имат земя, а пък ние нямаме нищо.

После отпусна ръка до тялото си и добави с хаплива насмешка:

— И въпреки това, тримата перитани се обявяват против неправдата.

Той замълча, погледна Кори и Меоро, сякаш държеше непременно да ги убеди, и продължи със същата насмешка в гласа:

— Когато разпределяха жените, тия трима перитани пак се обявиха против решението. Приятно е да ги виждаме, че се обявяват против, защото така разбираме, че са наши приятели. Но от това обявяване против не излезе нищо. И след него за шестимата таитяни има три жени. А тримата перитани си имат всеки по една жена.

Тими седна. Пърсел се възхити от изкуството, с което бе оставил да се подразбере, че след като се обявяват против неправдата, тримата перитани се възползуват от нея…

Пърсел вдигна поглед и срещна втренчените в него погледи на Кори и Меоро. Бяха приятелски и го насърчаваха да отговори. След това погледна Тетаити. И той очакваше отговор. Що се отнася до Меани, вирнал нос, с уморен поглед, той разчекваше устата си от прозявка, за да покаже колко малко зачита приказките на Тими. „Възможно ли е — помисли Пърсел — речта на Тими да ми е донесла повече полза, отколкото вреда пред другите?“

— Тими — започна той като се изправи, — това, което каза, може да се предаде горе-долу така: всички перитани са лоши, и тримата перитани пред нас са лоши като другите. А на това отгоре и лицемери.

Пърсел замълча, сякаш искаше да даде на Тими време да се възмути от мисълта, която му приписваше. Но Тими не трепна. Седеше с кръстосани нозе на земята отдясно на Тетаити и гледаше коленете си.

— Ако мислиш така, Тими — заговори отново Пърсел, — мисълта ти не е права. При подялбата на жените справедливостта изискваше да се каже: „Всяка жена да си избере тане.“ Но в такъв случай, ти знаеш, че Ивоа щеше да избере мене, а пък Авапуи — Уили. Амурея щеше да избере Ропати. Така че, както виждаш, в случая с жените нищо нямаше да се измени.

Помълча и каза отривисто:

— Ние не сме се възползували от неправдата.

Кори и Меоро поклатиха одобрително глави, Меани се усмихна. А Тетаити се обърна едва-едва към Тими и каза твърдо, пренебрежително, но без да повиши глас:

— Думата на Адамо е права. Жените, които спомена, непременно щяха да изберат тия трима перитани. По тоя въпрос няма защо да им се сърдим.

Помълча и продължи:

— Трябва да внимаваме да се отнасяме справедливо към Адамо. Възможно е някой ден аз, Тетаити, да сметна Адамо за враг поради причината, която вече казах и след миг ще повторя. Но не бива да се забравя: Адамо говори нашия език. Адамо ни обича. Адамо е учтив като сянката. Адамо — продължи той във внезапен поетичен изблик — е по-кротък от зората, която носи в бузите си. Освен това, не желае неправда.

Замълча отново. Лицето му постепенно се затвори, преди той да продължи:

— И все пак, Адамо не иска да действува, за да предотврати неправдата. С това, както казах, е приятел на лошия главатар. А приятелят на лошия главатар не може да бъде наш приятел.

Пърсел преглътна слюнката си и каза беззвучно:

— Готов съм да действувам, ако има друг начин на действие извън описания от Меоро.

Тетаити отговори, отвърнал поглед:

— Прецени сам: няма друга възможност.

— Такова ли е мнението на всички? — запита след малко Пърсел.

— Който не мисли така, да каже подкани ги Тетаити.

Погледът на Пърсел обходи бавно лицата на таитяните. Никой не отвори уста. Меани беше неподвижен, стиснал дясната си ръка в лявата, втренчил поглед в земята, с решително изражение. И той беше съгласен с Тетаити.

— Моля Еатуа да няма война — промълви Пърсел.

Настъпи мълчание. После Тетаити каза замислено:

— Ако има война, ще трябва да избереш на коя страна да бъдеш.

Пърсел стана.

— Няма да взема оръжие — отвърна глухо той. — Нито против лошия главатар. Нито против вас.

Тежките клепачи на Тетаити се спуснаха над очите. Той взе секирата, която бе оставил до нозете си, стана, обърна гръб на Пърсел и се залови отново да сече пънове.

[1] Акр — 4046 кв.м. ↑

Десета глава

Когато обиколи за пръв път с лодка острова, Мезън забеляза в източния край едно заливче. То беше затворено откъм сушата със стръмния полукръг на канарата, а откъм океана беше защитено с пояс от подводни скали. В дъното на това заливче имаше плаж с черен пясък, недостъпен както за кораб, така и откъм вътрешността на острова; до него можеше да се достигне само по въже, завързано за коренището на някоя смокиня и спуснато до базалтовата стена. Англичаните нарекоха това заливче Въжен бряг, защото можеха да отидат там само по въже.

Това именно заливче малцинството избра за себе си, когато всяка група започна да ходи по отделно на риболов. Мнозинството и таитяните го отстъпиха по мълчаливо съгласие. Слизането, и особено изкачването, беше трудно, но в заливчето имаше много риба и тъй като беше обърнато към изток, го огряваха още първите слънчеви лъчи, а канарата го пазеше от северозападния вятър. Бейкър и Джонс ловяха риба в спокойните води до брега, но Пърсел предпочиташе да отива към един нос, шибан от страхотен прибой. След като в първия ден щеше без малко да бъде отнесен от една огромна вълна и можа да се спаси само защото при отдръпването си тя го захвърли безмилостно върху една скала, която го отделяше от океана, той вземаше сега предпазни мерки — завързваше около кръста си едно въже, а другия му край закрепваше за някоя скала зад себе си.

Пърсел беше от два часа на риболов, щастлив, че поне веднъж няма с кого да разговаря. Островът беше малък, селцето също. Живееха едни до други. А след последните събития къщата му се пълнеше с ваинета, които идваха за новини или пък сами донасяха и верни, и неверни.

Пърсел издърпа въдицата, после я пусна отново. В селото беше страшно задушно. Струваше му се, че островът е станал още по-малък поради напрежението, което владееше там. Когато слизаше до залива Блосом, той се сепваше, щом усетеше, че гледа с копнеж лодките на „Блосом“, наредени и завързани под една пещера на завет от слънцето. Същото чувство изпитваше навярно и Ивоа, защото предния ден го бе запитала на какво разстояние е най-близката суша. Не, невъзможно беше да измине петстотин морски мили в лодка, с жена, която очакваше освобождението си. Ако беше сам, може би щеше да се опита. „Островът е затвор — помисли Пърсел във внезапен пристъп на обезсърчение. — Спасихме се от бесило, но не и от доживотен затвор.“

Пак остави да му измъкнат стръвта. Много мечтаеше. Трябваше да тури нова стръв, отстъпи малко назад и за да се заслони от вятъра, седна зад една скала. На мястото, дето бе хвърлил преди малко глава от риба, сега се въртяха няколко водни бълхи. Всички бяха с корави и алчни крачета под възжълтеникави яйцевидни телца. Битката беше ужасна. Гъмжаха с непрекъснато бръмчене, скачаха едни върху други, биеха се и се убиваха в разпрата за този пир. Явно беше, че жестокостта им е излишна. Рибята глава беше голяма, достатъчна за всички, няколко часа щяха да им трябват за разчистването на тази плячка. Пърсел ги погледа известно време, изпълнен с отвращение, без да смее дори да ги изрита с крак. Какви противни насекоми! Само уста и черупка. Нищо уязвимо, нищо човешко. Безгранична суровост. Алчност, която не разбираше дори интереса си.

Пърсел усети ръка на рамото си. Обърна се. Беше Мак Лауд.

— Повиках ви — извика шотландецът, сякаш да се извини, и отдръпна ръка. — Но при този вятър…

Пърсел беше така изненадан да види Мак Лауд в своето кътче, щото не намери какво да отговори.

— Имам да говоря с вас — каза Мак Лауд.

— Добре — отвърна Пърсел. — Да не стоим тук. Може да те отнесе някоя вълна.

Подскачайки от камък на камък, той стигна малката пещера в канарата, до която бе завързал въжето си. Мак Лауд го последва и след като Пърсел седна пред входа на пещерата, сам седна на един метър от него, втренчил поглед в морето.

— Сърдим ли се след като напуснахте събранието? — запита най-после той като погледна въпросително Пърсел.

— Не се сърдя никому — отвърна Пърсел.

— Отидох у вас — започна веднага Мак Лауд. — Жена ви ми каза, че сте на Въжения бряг. Не е лошо кътчето ви — каза неуверено той, като огледа целия залив. — Поне за хора, които обичат да се катерят по въже. Но не и за мене. Вършил съм тридесет години тая работа и чудо е, че не си строших костите.

Спокоен, съвсем като у дома си, обърнал към Пърсел профила си на оскубан орел, той бе облегнал гръб о една обла скала и прострял нехайно напред паяковите си нозе. Панталонът на бели и червени ивици беше закърпен на коленете с големи квадрати от корабно платно и съперничеше по мръсотия с бялата фланела, залепнала о ребрата му.

— Видях новата ви подвижна стена — започна пак Мак Лауд. — Като отидох у вас, позволих си да поогледам.

И добави след като поразмисли:

— Не е лошо, Пърсел, като за любител. Забелязах, още когато строяхте къщата си. Само на вас и на мене ни хрумна да я построим с дълбеи. Изобщо, само тя, заедно с моята, не пропуща вода. Не се искаше много ум — продължи оживено той — да наредиш дъските една до друга, както направиха всички, без да покрият цепнатините помежду им. И следователно: запълвай ги колкото си щеш, все ще има течение. Да, както казах, само дълбеите вършат работа. Без да ви лаская, Пърсел, разбирате от дърводелство.

Тъй като Пърсел мълчеше, той го погледна бегло отстрана и продължи:

— А пък за подвижната стена ще ви кажа. Чувствува се човекът с принципи. Дори повече, отколкото трябва. Както казах, добрият любител работи не по-зле от занаятчията. С тази разлика, че работи по-бавно и се придържа прекалено в правилата. Ще ви кажа, Пърсел — подзе доверително той, като се наведе към него, сякаш щеше да изкаже с една дума тайната на занаята, — изкуството е да нарушиш някое от проклетите правила и пак да стане така, като че не си го нарушил.

— Благодаря за съвета — забеляза Пърсел.

— На ваше разположение. Ако имате нужда от някое сечиво, кажете. Има сечива от „Блосом“, имам и свои. Тях не давам никому. Но за вас ще направя изключение, защото сте, както се казва, от занаята.

Невероятно: Мак Лауд да му заеме сечивата си! Пърсел онемя от неочакваното предложение. Обърна се към събеседника си. Вдигнал вежди и полуотворил уста, Мак Лауд гледаше кръгозора. Изглеждаше сам изненадан от предложението си.

— Снощи дойдоха при мене черните — започна без преход той. — И шестимата. Заедно с Омаата.

— С Омаата ли?

— Тя служеше за преводчик.

— О-о! — възкликна Пърсел.

И замълча. Само едно „О-о!“ и мълчание.

Мак Лауд продължи:

— Сещате се какво са дошли да ми кажат.

Пърсел не отговори. Мак Лауд заговори пак.

— Разбира се, отговорих „не“. Тогава те ми предадоха това вързопче и си отидоха.

Мак Лауд извади от джоба си вързопчето и го подаде на Пърсел. Сноп пръчки, вързани с лианово лико.

— Знаете ли какво значи това?

— Досещам се донякъде — отвърна Пърсел и започна да брои пръчките.

— Не се изморявайте. Двадесет и осем са.

Пърсел ги върза отново и ги върна на Мак Лауд.

— Според мене това значи, че ти дават един месец срок да си промениш мнението.

— Един месец ли?

— Двадесет и осем нощи.

— Разбирам — каза Мак Лауд.

След малко добави:

— Ами ако не си променя мнението?

— Ще дойдат нощем и ще забият копие във вратата ти.

— После?

— Това ще значи, че ти дават още един месец срок.

— А след този месец?

— Ще те убият.

Мак Лауд подсвирна и пъхна ръце в джобовете. Лицето му остана невъзмутимо, но когато заговори отново, гласът му беше леко променен.

— Как ще постъпят?

Последва мълчание. После Пърсел сви рамене и каза:

— Не си въобразявай, че ще дойдат да те поканят на двубой. Това не е в обичаите им. За таитяните войната е засада.

— И двете страни могат да играят тая игра — забеляза Мак Лауд.

Пърсел стана.

Пристъпи две крачки в пещерата, вятърът престана и той усети веднага на гърдите си слънчевата топлина. Трябва да е била тук още отначало, но не бе я усетил поради хладния вятър.

— Да играят ли! — каза той след малко. — Ако играта засягаше само твоя живот!

— Нали само мене са нарочили? — отвърна нахално Мак Лауд.

И тъй като Пърсел мълчеше, добави:

— Клане ли ще има? Това ли замислят според вас?

— Не замислят — каза Пърсел. — Те не са като белите. Не замислят каквото ще правят и не го обсъждат общо. Предават се на чувствата си. В един прекрасен ден ще започнат да действуват. В пълно съгласие, без да са се наговаряли.

— Чувства ли? — запита презрително Мак Лауд. — Какви чувства?

— Злоба, омраза…

— Към мене ли?

— Към тебе, към Смъдж, към всички перитани.

— И към вас ли?

— И към мене.

— Защо и към вас?

— Защото не разбират държането ми към вас.

— Не ги осъждам за това — каза Мак Лауд.

И той се изсмя със съскащ смях, който прозвуча фалшиво. Пърсел продължи:

— Смятат, че трябва да се присъединя към тях, за да ви сломим.

Настъпи мълчание. После Мак Лауд каза:

— Тъкмо това бих сторил и аз на ваше място. Същото щеше да направи и Бейкър, ако не ви беше другар. Ще ми отговорите: „Такава ми е вярата.“ Аз съм се търкалял двадесет години из всички краища на света и никога не съм видял вярата да е променила нещо у човека. Лош ли е, лош си остава, и с и без Исус Христос… Защо? Ей-сега ще ви кажа. На думи — продължи той и скръсти ръце като мъртвец — всеки е за вярата. Но дойде ли работата до дела: никого няма. Следователно един на десет хиляди зачита истински вярата. И тоя един сте именно вие, Пърсел. Имах късмет да попадна тъкмо на вас! Признавам, че ценя това! — добави той с такъв тон, че Пърсел не можа да разбере подигравателен ли е, или почтителен. — Ако не бяхте вие, в лагера на черните щеше да има сега три пушки.

Мак Лауд премигваше, сякаш слънцето му пречеше, но през процепа между клепачите си хвърляше косо остър поглед към Пърсел, който го зърна и усети като удар. Мак Лауд не беше така уверен в неутралитета му, както заявяваше. Дошъл бе да опита почвата. „В такъв случай — помисли Пърсел — обаянието, приятелският тон, похвалите за дърводелството ми, поклонът пред религиозността ми: комедия ли е всичко това? Изглеждаше искрен. Бих се заклел, че е искрен.“ Пърсел преглътна. Винаги проявяваше прекалено голямо доверие към хората. И този път се бе измамил.

Каза с глас, в който прозвуча раздразнение:

— Няма да вдигна ръка против вас, ако това именно те тревожи. А какво ще правят Джонс и Бейкър — не съм ги питал.

— Не ме тревожи това — каза провлечено Мак Лауд, — но ви казвам какво мисля, Пърсел, а то е, че ще ми бъде противно да видя бели да се съюзяват с черни против хора от своята раса.

Пърсел се изчерви от яд и пъхна ръце в джобовете си.

— Ти си отвратителен, Мак Лауд — викна той с треперещ глас. — Позволяваш си да четеш поуки след всичко, което направи!… Срамно е! Колкото до единомислие с тебе, знай, че то не съществува! От край до край те осъждам! Ти измами, ограби и оскърби таитяните по най-…

Не намери дума и продължи в нов изблик на възмущение:

— Това е вече отвратително! Отвратително е да изложиш острова на пълно опустошение, само за да задоволиш алчността си! Ти си луд и престъпник, Мак Лауд — добави той. — Нищо друго. Аз няма да вдигна и малкия си пръст против тебе, но ако таитяните те убият, няма да пролея и сълза за тебе, можеш да бъдеш сигурен в това!

— Така да бъде! — отвърна съвършено спокойно Мак Лауд.

Усмихна се и се изправи бавно на дългите си нозе. Високата му снага, застанала между слънцето и Пърсел, изглеждаше невероятно тънка.

— Няма нищо по-хубаво от откровеността, нали? — продължи почти приятелски той. — И благодаря за добрите пожелания… но не се грижете за мене. Може би имам данни да стана чудесен скелет, но няма да отворите още утре библията си, за да ми прочетете заупокойна молитва. Не, сър! Ще се погрижа да не стане така! Вярвайте, че дядо Мак Лауд не ще изпусне из око вълната и ще завърти навреме руля. Колкото до войната с черните, казвате: „По твоя вина ще бъде.“ Добре, да приемем, че е по моя вина. Но тази война щеше да стане рано или късно. Виждали ли сте някъде страни без война? И друго ще ви кажа, Пърсел: може би не сте забелязали, че островът е много малък. Малък е дори за нас. А какво ще бъде за челядта ни? Така че войната е потребна: ще отвори място. След нея ще се диша по-свободно.

— При условие, че няма да си от тия, които са отворили място, — заяви студено Пърсел.

Тази забележка оказа върху Мак Лауд много по-силно въздействие, отколкото всички по-раншни нападки. Той премига, отвърна поглед и помълча, преди да отговори.

— Не се опитвайте да ми връщате ударите — изръмжа най-после.

Пърсел го погледна. Ако бе улучил болното му място, може би си струваше труда да задълбочи удара.

— Мак Лауд — подзе той, — ще ти кажа какво не е в ред у тебе. Липсва ти въображение. Не си способен да си представиш собствената си смърт. А само тази на таитяните.

— Пушките са у нас — каза Мак Лауд, загледан в земята.

Пърсел също стана.

— Пушките няма да ти послужат за нищо — възрази живо той. — Ти се смяташ непобедим с пушките си. Мамиш се, Мак Лауд. Нямаш представа колко се мамиш. Повярвай ми, аз съм присъствувал на междуплеменна война в Таити. Бойците им си служат с невероятни хитрини. Ще те пребият, преди да си успял да видиш нещо.

Мак Лауд разтърси рамене.

— Пушките са у нас — повтори той с вкаменено лице.

Затвори се. Прибра се напълно в черупката си, недостъпен за страх, дори за мисъл.

Обърна гръб, като че щеше да си тръгне, после промени решението си, обърна се отново към Пърсел и каза с малко стихнал глас:

— Джонсън ми каза, че сте го лекували от треска преди един месец.

— Да — отвърна Пърсел и вдигна вежди, — защо? Аз не съм лекар.

— Какво ще кажете за тая работа?

Мак Лауд му подаде дясната си ръка. Горната й част беше подута и зачервена в средата.

— Какво е? — запита разтревожено той. — Феефее[1] ли?

Пърсел погледна ръката, без да я пипне, после вдигна глава и изгледа Мак Лауд. Смая се от бледостта му. Мак Лауд беше готов да даде живота си за парче земя, но се боеше от една нищо и никаква болка.

— Цирей — отвърна Пърсел. — Феефее нарядко се появява само на ръката. Нямаш ли нещо на тестикулите?

— Нищо.

— То започва от там. Понякога от нозете.

— Значи — каза Мак Лауд и овлажни устни, цирей било, а?

— Мисля, че е цирей. Възвари вода и остави ръката си да покисне в гореща вода.

— Благодаря — каза признателно Мак Лауд. — Стреснах се, като видях, че ръката ми се е подула. Припомних си момчето в Таити, което трябваше да държи с две ръце хлопките си, за да може да ходи. Кажете ми каквото щете — продължи той като се намръщи възмутено, — но това не е християнска болест!

Пърсел не продума.

— Благодаря, докторе — повтори Мак Лауд с очарователна усмивка като вдигна полусериозно, полушеговито два пръста към челото си, после се завъртя кръгом и си тръгна, подскачайки от камък на камък с дългите си мършави нозе. „Скакалец — помисли Пърсел, докато го гледаше как се отдалечава. — Дълъг скакалец. Корав, алчен…“

Пърсел остана още двадесетина минути да лови риба, после прибра улова и въдиците и отиде при Джонс и Бейкър в дъното на заливчето. Слънцето беше вече високо. Време беше да си тръгват.

— Имахте гост забеляза Бейкър.

— Ще ви разкажа.

Когато се изкачиха на платото, Джонс предложи да занесе част от улова на „пазара“. Пърсел се съгласи с усмивка. Знаеше, че Джонс обича да удря с все сила камбаната на „Блосом“, да чака пристигането на ваинетата и да слуша похвалите им за улова.

Бейкър тръгна с Пърсел по Източния булевард. И двамата мълчаха. Започнали бяха да се боят от дръвчетата в окрайнините на гората и не смееха да говорят високо, когато са вън от къщи.

В колибата на Пърсел нямаше никого. И тя стоеше отворена, като тази на таитяните, и Пърсел забеляза с огорчение, че някой му е „взел на заем“ креслото. Неприятна беше тази черта на таитяните да заемат от съседа си всичко, което им се харесва. Може би ще му го върнат след седмица или месец. Ще трябва да чака. Да разпитва къде е мебелът би значило да прояви невъзпитаност, а да си го поиска би било, разбира се, връх на простащината.

Пърсел покани Бейкър да седне на едно трикрако столче, седна сам до подвижната стена и провеси нозе в градината. След малко подхвана:

— Мак Лауд искаше да знае какво ще правим. Страхуваше се да не би нашите „три пушки“ да се присъединят към лагера на таитяните. Вероятно не знае, че аз нямам пушка.

— Тогава?

— Ти знаеш моето мнение. Но не казах нищо нито за тебе, нито за Джонс.

Облегнал лакти о коленете си, Бейкър гледаше право пред себе си. Тъмните кръгове около очите и потрепването на долната устна придаваха на правилното му мургаво лице преуморено изражение. В същност той не работеше повече от другите. Пърсел го знаеше все такъв: неспокоен, напрегнат, нетърпелив.

— Не съм на вашето мнение — заяви след малко Бейкър. — Какво трябва да се направи, ако ви е загнил кракът? Отрязва се, преди гниенето да обхване цялото ви тяло. Мак Лауд е изгнил, не можете да кажете, че не е така; от него ще загние целият остров, а какво правите вие, за да предотвратите това?

Последва мълчание, после Пърсел отвърна:

— Не ти преча да отидеш в лагера на таитяните.

Бейкър вдигна рамене.

— Добре знаете, че няма да отида там без вас.

Тези думи трогнаха Пърсел. Той наведе очи и каза безучастно:

— Можеш да отидеш. Няма да се разсърдим за това.

Бейкър поклати глава.

— То се знае. Изобщо не смятам, че бих могъл да ви се разсърдя. Но с черните… Преди всичко, не разбирам нищо от езика им, няма да се чувствувам свободно между тях… Макар че и това не е най-важното — добави колебливо той.

Извърна глава и каза стеснително:

— А по-скоро мъката, че няма да сме вече заедно… Не сме се делили още от „Блосом“.

Вдигна изведнъж глава, изчерви се и каза със сдържан гняв:

— Ей-богу, лейтенанте, трябваше да ме оставите да свърша тая работа вечерта, когато разпределяхме жените!

Пърсел мълчеше. Все същата разправия, същото недоволство…

— Ами Джонс? — запита след малко той.

— Джонс ще стори това, което направя аз — отвърна Бейкър.

В същия миг усетиха внезапно течение и вратата зад тях се блъсна. Пърсел се обърна. Беше Итя. Неподвижна пред затворената врата, с венец от ибискус в косите и с огърлицата от панданус, провиснала шишарките си над голата й гръд, тя гледаше разочаровано гърба на Бейкър. Знаеше, че Ивоа е у Авапуи и не бе очаквала да намери Пърсел с друг човек.

— Какво искаш? — запита сухо той.

Но веднага се разкая за тоя тон и се усмихна. Итя също се усмихна. Крайчетата на устните й се извиха нагоре, искрящите очи се изтеглиха към слепоочията, кръглото личице засия.

— Адамо — каза ясно и весело тя, — Меани ще те чака у Омаата.

— Кога?

— Малко подир пладне.

— Защо у Омаата? Защо не у мене?

— Не каза.

— Ще отида — отвърна Пърсел.

После й обърна гръб. Но тя не си тръгна. Заковала се бе пред вратата, облегнала хълбок до рамката, а пръстите на дясната й ръка си играеха с шишарките на огърлицата.

— Няма ли да си върви Уили? — запита най-после тя.

Пърсел се засмя.

— Не, няма да си върви.

— Защо? Няма ли да яде?

— Когато си тръгне, и аз ще изляза с него. Върви си, Итя.

И тъй като тя наведе глава с изражението на дете, което ще се разплаче, добави меко на английски:

— Go away.[2]

Това беше любезност. Итя се чувствуваше много поласкана, когато Адамо й заговореше на перитани.

— I go[3] — каза важно тя.

И добави:

— Виждаш ли, Адамо, сложих си огърлицата от панданус. Турям я всякога, когато идвам при тебе.

— Защо?

— Какво! — разсмя се изведнъж тя и сложи пръсти пред устата, за да скрие смеха си. — Не знаеш ли, човече? Не знаеш ли?

И изчезна като продължаваше да се смее. Вратата се блъсна отново.

— Здраво ви е пипнала — подхвърли Бейкър.

Пърсел не обърна внимание на забележката и Бейкър продължи:

— Авапуи сигурно ме чака.

— Ще те придружа.

Повървяха известно време мълчаливо по Западния булевард. По едно време Пърсел каза:

— Трябва да вземем решение да настелим отново пътя. Иначе при следните дъждове не ще може да се движим.

— Според мене — каза Бейкър, — всеки трябва да се погрижи за участъка, който води до съседа му. Например вие ще настелите до Джонсън. Джонсън до мене. Аз до Джонс, а Джонс до Хънт.

— Не — възрази Пърсел. — При тоя ред ще има добри и лоши участъци. По-добре ще е всички, включително и жените, да работим по един час на ден. Всеки ще донесе камъни от плажа. За петнадесет дни ще свършим работата.

При всяко минаване по Западния булевард от един месец насам постоянно говореха за пренастилането му. Но нищо не бяха решили досега. Обзело ги бе безгрижието и нехайството на тропиците.

От колибата на Джонсън се чуваше някаква олелия и Пърсел долови острите крясъци на Тайата, които заглушаваха треперливия глас на стареца.

— Гледай ти! — каза Бейкър.

И добави:

— Много ми се иска да зная какво му разправя.

Пърсел наостри слух.

— „Свинско чедо“… „скопен петел“… „мише семе“…

— Гледай ти! — каза Бейкър.

Авапуи и Ивоа бяха седнали на прага пред колибата на Бейкър. Щом видяха своите тане, и двете станаха и тръгнаха да ги посрещнат.

— Отивам у Омаата — каза Пърсел.

— Внимавай, мъжо! — засмя се Ивоа.

После добави:

— Аз се прибирам.

— Ще те изпратя — каза веднага Авапуи.

Откато беше бременна, Ивоа не можеше да направи една стъпка из селото, без да бъде придружена от някоя ваине. Отнасяха се към нея с повече уважение, отколкото пчелите проявяваха към царицата си.

Щом остави Ивоа, Пърсел ускори ход. Страхуваше се, че всеки миг отнякъде може да изскочи Итя. Вратата на Джонс беше широко отворена, а самият Джонс седеше съвсем гол и ядеше; Амурея беше зад него. Като видя Пърсел, той вдигна дясната си ръка с такава радост, сякаш не бе го виждал от два дни. Усмихна се и Амурея. Джонс беше с възчервеникави коси, а тя беше от възможно най-черните. Но и двамата имаха еднакво наивно изражение, еднаква доверчива усмивка. Пърсел се спря и ги обгърна с поглед. Успокоително беше да отмори погледа си с тях.

— Не сте ли се хранили? — запита оживено Джонс.

— Отивам у Омаата.

— Ще ви удуши — подхвърли със смях Джонс. — Слушайте, ще ви кажа една чудесна хитрост. Когато ви притисне в обятията си, напънете мишците на гърба, раменете и гърдите си и стойте така докато ви прегръща. Ето как, гледайте!

Стана, изпъна до невероятност мишци, остана така и се изчерви цял.

— Забрави да дишаш! — забеляза със смях Пърсел. Така именно може да се задушиш!

— Ами! — отвърна Джонс и си отдъхна така, сякаш изпразваха мех. — Чудесно средство е. Опитайте и ще видите.

— Ще опитам — каза Пърсел.

Първото нещо, което Пърсел видя като влезе у Омаата, беше собственото му кресло. Изложено беше насред стаята и той трябваше да направи сериозно усилие, за да не прояви невъзпитаността да го гледа прекалено дълго. Не му остана впрочем и време да продължи усилието си. Ръцете на Омаата се сключиха зад него и той се почувствува погълнат, смазан, почти разтопен в страхотна баня от плът.

Пусни ме — извика той щом успя да си поеме дъх.

— Чеденцето ми — извика Омаата.

Вдигна го като перушинка от земята и ревящият й глас го обсипа с водопад от нежности. Но тъй като гърдите й затискаха ушите му, той чуваше много отдалеко глухите й гугукания. Притиснат до нея от огромните й ръце, със смазани ребра и гръб, с глава потънала между чудовищните кълба на гръдта й, Пърсел се задушаваше.

— Ще ме удушиш! — извика той.

— Чеденцето ми! — повтори умилостивена тя.

И тъй като състраданието събуди у нея нов прилив на нежност, още повече го стисна.

— Омаата!

— Чеденцето ми! — викна тя и изгука като гълъб.

Най-после го пусна, но го сграбчи изведнъж под мишниците и го вдигна до лицето си.

— Сядай — каза тя като го залюля във въздуха, за да прехвърли краката му над стола, после го пусна доста грубо на земята откъм другата страна. — Седни, Адамо, чеденце. Отидох да донеса твоето кресло, за да седиш удобно докато чакаш Меани.

Това било, значи! Каква невероятна любезност! Да довлече до тук тази тежка и грамадна мебел! Но щеше да забрави да му я върне. И след две седмици креслото щеше да е тук… За да му даде възможност да седи на него половин час, щеше да му го отнеме цели петнадесет дни… „Разсъждавам като перитани — каза си с угризение Пърсел. — Колко съм дребнав! Важното е топлотата, поривът…“

Омаата седна на пода до креслото и като сложи едната си ръка на земята зад гърба, а другата на коляното си, се закова в спокойната таитянска поза за почивка, от която Пърсел толкова се възхищаваше. Колко едра беше! При все че седеше на цяла стъпка и половина по-високо от нея, огромните й очи бяха наравно с неговите. Безмълвна, неподвижна, тя приличаше на исполинска статуя, седнала върху стъпалата на престол.

— Скелетът дойде да търси Джоно — каза тя като видя, че Пърсел се оглежда. — Може да идат на лов. Взеха пушки.

— Знаеш ли защо ме вика Меани?

— Не.

Тя замълча, доволна, че може да не говори, а само да го гледа. Това възхищение най-после стана неприятно на Пърсел и той каза:

— Нямаш ли огърлица от шишарки на панданус?

— Имам.

— А защо не я носиш?

Тя се засмя, очите й светнаха невероятно лукаво.

— Днес не я нося.

— Защо?

Тя се разсмя още повече като откри здравите си зъби на човекоядка.

— Адамо ми е чедо — продължи да се смее Омаата. Адамо не е тане, когото желая.

— Не бъди тайнствена — каза Пърсел.

— Не съм тайнствена. Шишарките на пандануса — обясни красноречиво тя — поглъщат уханието на тялото и го предават заедно със собствената си миризма.

— После?

— Тази смесица е страшно упоителна. Щом някой мъж се наведе и я хване, прищява му се да играе.

И добави:

— Аз носих моята огърлица оная нощ, когато валя силният дъжд.

— Коя нощ? — запита Пърсел.

Омаата престана да се усмихва, по лицето й се спусна сянка от тъга, като че времето, което припомняше, беше отдавна минало.

— Нощта Оата на голямата пирога. Когато играх, за да взема Джоно.

Последва мълчание.

— А може ли… може ли човек да й устои?

— Има две неща — отвърна важно Омаата. — Огърлицата. И кожата.

Пърсел се усмихна.

— Защо се усмихваш, Адамо? — запита сериозно Омаата. — И кожата трябва да е добра. Иначе сместа не струва.

— Ами ако струва?

— Таитянин не може да устои.

— А перитани?

— Перитани като големия главатар може би. Може би и Скелетът. Но Джоно не може. Нито Уили, нито Плъхчето…

Погледна го:

— Нито моето петленце с червените бузки.

— За мене ли става дума? — запита Пърсел като вдигна вежди.

— Не лъжи с очи, чеденце — отвърна Омаата.

Изведнъж прихна да се смее, превита на две — грамадните и закръглени рамене се разтърсваха на пресекулки, гърдите и се повдигаха в широка дъга, като вълните на Тихия океан.

— Знам! — изгърмя тя като водопад. — Знам за Итя! И Меани знае! И Ивоа!

— И Ивоа ли? — извика Пърсел, когато успя да заговори пак. — Кой й е казал?

— Кой друг, ако не Итя? — отвърна веднага Омаата с просълзени от удоволствие очи. — Ох, петленце, как изглеждаш само!

— Това е… това е непочтено! — извика Пърсел на английски.

После продължи възмутено на таитянски:

— Защо ще приказваме за Итя? Аз не съм играл с нея.

— Знам! — изрева Омаата като се задушаваше от смях; раменете й се разтърсваха от хълцане, сълзи струяха по едрите й бузи. — Всички знаят, маамаа пеританче! И никой не разбира защо оскърбяваш така Итя!

После добави:

— Но все пак Итя казва, че няма да устоиш още дълго.

— Така ли казва? — извика яростно Пърсел.

— Ох, петленцето ми с червените бузки! — провикна се Омаата с лъснало от сълзите лице, без да може да овладее гърчовете, които разтърсваха грамадното й тяло. — Ох, сърдитото ми петленце! И аз мисля, че няма да устоиш още дълго! Ивоа също!

— Ивоа ли? — учуди се Пърсел.

— Какво чудно има в това, човече?

Тя се успокои постепенно, загледа със засмени очи Пърсел и протегна към него едрите си ръце, с разперен палец и обърнати нагоре длани, сякаш му поднасяше някаква очевидна истина.

— Ивоа — каза важно тя — очаква бебето след два месеца.

Настъпи мълчание. Значението на тези думи проникна постепенно в съзнанието на Пърсел.

— Все пак — продължи след малко той, — нали помниш… в оня ден, когато разглеждахме острова… седяхме в подножието на смокинята и Ивоа каза на Итя: „Адамо е тане на Ивоа…“

— Ох, глупавото ми петленце! — отвърна Омаата. — Каза го само защото Итя те ухажваше пред всички.

Пърсел я погледна смаян. Не го бе казала, значи, от ревност, както предполагаше той, а само за да напомни на Итя таитянския етикет! „Дали разбирам наистина таитяните? — запита се Пърсел, обзет от съмнение. — Колко ли такива грешки трябва да съм направил? И каква пропаст дели техните разбирания от нашите! Думата «прелюбодеяние» очевидно няма никакъв смисъл за тях.“

Светлият квадрат на вратата се затъмни изведнъж от мургавата снага на Меани, осветена изотзад, тънка, с широки плещи и изправена глава. Той се спря величествено на прага. Пърсел стана и тръгна към него.

— Адамо, братко! — извика Меани.

Сложи ръце на раменете му, наведе се и потърка буза о неговата. После отстъпи с протегнати ръце и го изгледа нежно и сериозно.

— Ето ме тук, дето поиска да дойда — каза неловко Пърсел. — И все пак не разбирам — добави след кратко замълчаване той — защо не дойде ти у дома.

— В мъчни времена живеем — отговори Меани, като махна неопределено и красноречиво с ръка.

Пусна раменете на Пърсел и се обърна към Омаата.

— Извади обицата ми, Омаата.

Единствената обица на Меани беше зъбче от акула, провесено на прокарано през ухото му лианово лико. Ликото беше вързано на двоен възел, който дебелите пръсти на Омаата развързаха доста мъчно. След като го развърза, тя дръпна единия край. Но ликото не мръдна. Зараснало бе в плътта.

— Извади само зъба — каза Меани като се понамръщи — и го нанижи на друго лико. — Адамо — продължи той, — ще трябва да ти пробием ухото.

— На него ли ще го дадеш? — извика Омаата, като че се възмущаваше от този подарък.

— Да — отвърна твърдо Меани.

Това „да“ не търпеше възражение. Омаата погледна бегло и каза безучастно:

— Отивам да потърся лико и игла.

И излезе от стаята. Пърсел я чу да рови из вещите в навеса, който й служеше за кухня.

Тъй като Меани продължаваше да мълчи, без да отделя поглед от него, Пърсел запита:

— Не е ли обицата на баща ти?

— Същата — отвърна Меани. — Подари ми я, когато тръгнах с тебе.

— А пък ти я даваш сега на мене! — забеляза смаяно Пърсел.

Меани кимна. Пърсел го гледа известно време, без да продума. Разбираше необичайността на подаръка, но не можеше да схване точното му значение, а не смееше да попита. Таитянските правила за поведение бяха особено строги: който получава подарък не биваше да разпитва, да проявява радост или да благодари. Стоеше безучастен и примирен като жертва.

Омаата се върна, стиснала с устни ликото със зъба на акулата. В дясната си ръка държеше игла за зашиване на корабни платна, излишно дебела, както се стори на Пърсел, а в лявата ръка факла, която подаде на Меани. После, бавно и тържествено, поднесе към пламъка върха на иглата.

— Обърни се, Адамо — каза тя като хвана края на ухото му и го отдалечи от врата.

Пърсел почти не усети убождането, но чу ясно лекото прашене на изгорената кожа. Когато Омаата прокара и завърза ликото, тежестта на зъба дръпна ухото и Пърсел изпита остра болка, която не намаля през следващите минути.

Меани го погледна самодоволно. Не бе се усмихнал нито веднъж, откато бе влязъл в стаята.

— Не съм обядвал още — подхвърли той.

Обърна се и тръгна към вратата.

— Меани!

Той се обърна.

— Меани — каза Пърсел, — Скелетът дойде да ме види.

Меани погледна Омаата и Омаата тутакси заяви:

— Отивам. Мой ред е да ида за вода. Отивам с Уили и Ропати.

И излезе бързо от колибата.

— Дойде да ме види на Въжения бряг — поясни Пърсел.

— Знаем — отвърна Меани.

Следяха го, значи. Него или може би Скелета. Както и да е, впечатлението, което имаше, когато се връщаше от Въжения бряг, беше правилно. Из всеки шубрак вече гледаха очи.

— Какво искаше? — запита Меани.

Пърсел се учуди от този толкова пряк въпрос. Но не беше време за учтивости. Лицето на Меани беше сериозно и напрегнато.

— Попита дали Уили, Ропати и аз ще се присъединим към вас.

— И ти каза „не“? — запита Меани.

— Казах „не“.

— А Уили?

— И той каза „не“.

— А Ропати?

— Ще постъпи като нас.

Настъпи кратко мълчание. После Пърсел каза:

— Скелетът може да изпревари вашето нападение.

Меани го погледна втренчено и замълча, сякаш чакаше приятеля си да му каже още нещо. Но тъй като Пърсел мълчеше, той добави:

— Така мислим и ние.

След това кимна леко и си отиде. Пърсел не продума и излезе след него. Ухото го болеше, а щом мръднеше глава, зъбът го удряше по бузата.

По Западния булевард слънцето бе огряло черните камъчета на пътеката, а земята беше изпъстрена тук-там от сенките на разлюлените от вятъра палми. Колко спокойно беше всичко! Смяната за вода бе заминала. Жителите на острова обядваха или почиваха. Итя сигурно го дебнеше някъде из окрайнините на гората. Тайата ругаеше Джонсън. Мезън навярно се разхождаше по мостика си. Джоно и Скелетът бяха на лов. Ивоа почиваше в леглото и мечтаеше за бъдещото си дете. Беше горещо. Хубав ден, като толкова други откато островът бе изникнал из водите на Тихия океан. Въздухът ухаеше на цветя, на топла пръст, на близкото море. Всичко беше така мъничко, така всекидневно, така успокояващо! Двадесет и седем души! Най-малкото островче в Тихия океан! Жени и мъже, със свои планове, със свои дребнички грижи: Скелетът се тревожи от една пъпка, Ваа мисли за важността си на острова, Ропати за мишците си, Уили за настилането на Западния булевард, а пък аз, от осем дни насам — за плъзгащата се стена…

Видя отново лицето на Меани, когато му подари обицата: строго, почти сурово. Не беше вече лице на приятел, а на боец. Забелязал го бе още в Таити. Тези толкова кротки хора можеха да се превърнат изведнъж в диваци. Закръглените им черти и кадифени очи можеха да излъчват омраза. Припомни си Мата, брата на Оту, когато се бе завърнал от битка в планината, уловил за косата главата на врага си. Набучил я бе на копие пред входа на колибата си и всяка сутрин я заплюваше и й държеше пламенни, оскърбителни речи. „Свинско чедо — казваше презрително той, — искаше да ме убиеш, а? Но не излезе по-силния от двама ни! Аз те убих! Няма вече да виждаш слънцето! Да ловиш риба! Да танцуваш! Главата ти е кратуна, от която пия! Жена ти е моя робиня и аз си играя с нея, когато искам! И както си искам! А през това време ти си набучен на копие пред вратата ми!“ При това този Мата беше във всекидневния живот най-кроткият, учтив и гостоприемен човек. Какво не измисляше, за да направи удоволствие на Адамо.

Още преди да стигне до колибата на Джонс, Пърсел чу, че някой тича подир него. Обърна се. Беше Итя, на тридесетина метра зад него; тичаше с все сила да го настигне. Чудното беше, че не се криеше, не изникна от някой храсталак, а тичаше посред пътеката, дето всеки можеше да я види.

— Адамо! — извика тя.

Успя да зърне най-после лицето й. Беше разстроено от уплаха.

— Какво има? — извика й той, като тръгна бързо към нея.

— Скелетът! — викна отдалеко тя, сложила ръка на сърцето си, запъхтяна, с обезумял поглед, с почти посивяло личице.

— Какво има?

Пърсел също затича. В няколко мига стигна до нея, улови я за раменете и я разтърси.

— Казвай! Говори! — изкрещя той.

— Скелетът! — заекна тя, с побелели, разтреперани устни. — Скелетът и другите… с пушки… в къщата на таитяните.

— Господи! — извика Пърсел.

Остави Итя и хукна като луд. Никога Западният булевард не бе му се сторил толкова дълъг.

Отмина колибата на Хънт. Пред Уличката на канарата видя Файна, жената на Уайт, изплашена, облегната до една кокосова палма. Погледна го, махна неопределено с ръка, когато той профуча като вихрушка край нея, но не каза нито дума.

Той тичаше отчаяно, с разтуптяно сърце, всеки миг очакваше да чуе гърмежи.

Когато стигна до насипа около къщата на таитяните, остана смаян от тишината и неподвижността, които владееха там. Строени пред шестимата таитяни, петимата перитани от мнозинството, с пушки в ръце, ги бяха приковали на място. Пърсел забеляза, че освен пушката в ръка, Мак Лауд и Уайт имаха и още по една — на рамо.

Таитяните били изненадани около огъня, дето закалявали плоските върхове на копията си. Всички държаха в ръка дългите тесни оръжия с дръжки от червеникаво дърво, които изглеждаха жалки и смешни пред пушките на англичаните. Не мръдваха, лицата им не издаваха никакво вълнение.

— Мак Лауд! — викна Пърсел като се втурна между двете редици.

— Горе ръцете! — каза Мак Лауд и насочи с невероятна бързина пушката си към него. — Горе ръцете, Пърсел, и вървете при черните.

— Ти си луд! — извика Пърсел, без да мръдне.

Тънък като клечка, превит на две, запъхтян, с посивяло лице, прилично повече от всякога на мъртвешка глава, Мак Лауд стоеше, долепил пушка до десния хълбок. Пърсел забеляза, че ръцете му непрекъснато треперят. „Ще стреля“ — помисли светкавично той. Вдигна бавно ръце и отиде да застане между Меани и Тетаити. Мак Лауд въздъхна и наведе цевта на пушката си.

— Смъдж — каза той със странно тих и запъхтян глас, — прицели се в тоя момък и ако мръдне, запрати му един куршум в черепа.

Смъдж долепи до приклада мишата си муцуна и зачака. Алчно пламъче играеше в жестоките му очи.

— Е-е, по-полека, сине! — подхвърли Мак Лауд, без да обърне глава. — Не е работа белите да се самоизбиват, ако може да се избегне. Добре ще сторите да мирувате, Пърсел — продължи той, — защото Смъдж с голяма радост ще се ожени за вдовицата ви.

Вдигнал ръце до раменете си, Пърсел гледаше Смъдж право в очите.

— Помни, че имаш само един куршум — каза студено той.

Точно в този миг в окрайнината на гората, зад пеританите, се чу шум от стъпки и чупене на клони. Няколко посивели от уплаха женски лица надзърнаха между дърветата. Смъдж пребледня. Замига с малките си очички, по носа му започна да струи пот, имаше враждебно и смутено изражение. „Уплаши се — помисли Пърсел. — Не знае, че Омаата е за вода.“

— Пърсел — каза Мак Лауд със същия глух глас, — кажете на тия маймуни да захвърлят сечивата си на земята.

Пърсел преведе. Видя, че очите на Тетаити потърсиха над главата му, тези на Меани. Ни един от двамата не продума, но Пърсел остана все пак с впечатлението, че се съвещават. После, с присъщия си спокоен и отмерен глас, Тетаити заговори… Държеше се почти небрежно, сложил длан на хълбока, отпуснал на единия крак цялото си тяло, стиснал в ръка копието. Не поглеждаше Мак Лауд и тежките клепачи, закрили почти наполовина очите, му придаваха унесено и вглъбено изражение.

— Братя — каза той, — ясно е, че пеританите ще стрелят. Но ние сме шест, а с брат ни Адамо седем души. Неприятелите имат само пет пушки. Изслушайте ме внимателно. Двамата, които ще останат живи, не трябва да хвърлят копията и да започнат борба. А да избягат и да се скрият в храстите. После трябва да избият враговете един по един. Така — завърши важно той — ще отмъстят за нас.

Последва мълчание. Пърсел запита:

— Какво да кажа на Скелета?

— Каквото искаш. Това свинско чедо не ме интересува.

Това не беше самохвалство. Беше буквално вярно. Тетаити се бе примирил с мисълта, че ще умре. Грижеше се само да бъде отмъстен посмъртно.

Пърсел погледна Мак Лауд.

— Убедени са, че ще стреляте — каза на английски той. — И предпочитат да умрат с оръжие в ръка.

— Толкова време ли му трябваше да каже тия думи? — изръмжа Мак Лауд.

— Да — отвърна твърдо Пърсел.

Мак Лауд се чувствуваше неудобно. Уверен в пушките си и убеден, след бурята, която ги бе настигнала още на „Блосом“, че черните са страхливи, той мислеше да сломи съпротивата им щом вдигне пушка. Невъзмутимостта им го смая. Дошъл бе само да ги сплаши, а беше принуден да мери силите си с тях.

— Кажете им да хвърлят копията си — извика разярено той.

Пърсел преведе. Тетаити погледна Меани с едва уловима усмивка.

— Защо са тия празни приказки? — каза рязко той. — Отговорих вече.

— Какво разправя? — викна нетърпеливо Мак Лауд.

— Ще сложат оръжие, ако обещаеш, че няма да стреляте.

— Обзалагам се, че не е казал това — каза гневно Мак Лауд.

— Ако не си доволен от услугите ми — отвърна сухо Пърсел, — намери си друг преводчик.

И продължи:

— Както и да е, съветвам те да се съгласиш. Сега сме седем души, а като дойдат Бейкър и Джонс ставаме девет; вие имате само пет куршума.

— В техния лагер се броите, така ли? — извика яростно Мак Лауд, а дълбоко хлътналите му очи светнаха мълниеносно.

— Ти ме изпрати там — отвърна Пърсел и размърда ръце, все още вдигнати на височината на раменете.

Мак Лауд се поколеба. Ако черните сложеха оръжие само срещу едно обещание, отстъпката беше взаимна и той не постигаше целта си да ги сплаши. Ако откажеше да обещае, трябваше да стреля. В такъв случай можеше да бъде сигурен само в Смъдж. Уайт бе тръгнал неохотно. А кой можеше да предвиди как ще постъпят Хънт и Джонсън, ако даде заповед за стрелба?

— Обещавам — каза Мак Лауд и наведе цевта на пушката си.

Пърсел преведе, обърна се към Тетаити и каза настойчиво:

— Видя, че не ви уплаши и се старае да се измъкне, без да се посрами. Съгласете се…

— Какво им разправяте? — запита недоверчиво Мак Лауд.

— Съветвам ги да се съгласят.

— Адамо има право — каза след малко Тетаити. — Няма да спечелим нищо, ако предизвикваме това свинско чедо, след като е обещал.

Наведе се и положи полека копието си на тревата. Бавността на жеста беше преднамерена; таитяните го последваха един подир друг. Не захвърляха оръжието си в нозете на победителя, а го слагаха внимателно на земята, както се оставя ценна вещ, която не ви е необходима засега.

Мак Лауд почувствува прикритото нахалство в държането им. Починът му бе пропаднал. Получил бе само една чисто формална отстъпка, изтръгната срещу обещание. След няколко седмици същите копия, оставени сега с толкова любов, щяха да заплашват отново гърдите му.

Не се решаваше да си тръгне. В очакване на заповедите му, групата перитани стояха заковани на място, с пушки в ръце, на няколко метра от таитяните. Колкото повече време минаваше, толкова по-трудно ставаше положението на англичаните. Като знаеше, че жените са зад него, Мак Лауд се страхуваше да не изгуби напълно престижа си, ако тръгне заднешком, а тъй като от друга страна беше убеден в предателския нрав на черните, той се страхуваше, че като им обърне гръб, може да стане прицел на копията им.

Неподвижността на пеританите продължаваше и престана да е заплашителна. Стана смешна. Таитяните се чувствуваха пред нея неловко, като пред нещо неуместно. Отново се убедиха, че пеританите са маамаа. Или трябваше да стрелят, или да си вървят. Защо стояха така пред тях, като забити колове?

Изведнъж Кори се разсмя. Беше най-невъздържаният и най-буйният от таитяните. Той именно бе стрелял с куршум срещу Меоро, на борда на „Блосом“, а в следния миг се бе хвърлил разплакан в обятията му.

— Млъквай! — каза тихо Тетаити.

Но Кори не можеше да се сдържи. Гледаше Жълтокожия, Скелета, Плъхчето, Джоно и стареца, строени отпреде му, и колкото повече ги гледаше, толкова по-смешни му се струваха. Смееше се с остър, цвилещ смях, с ръце на бедрата, с превити колене, с наведено напред добродушно, весело лице, със зяпнала уста, дето се аленееха езикът и небцето.

— Млъквай най-после! — повтори повелително Тетаити.

Кори продължаваше да се смее, обърна се към Тетаити и извика, сякаш искаше да се оправдае:

— Маамаа! Маамаа!

За нещастие, Мак Лауд знаеше много добре тази дума. Ороа му я повтаряше всеки ден. Той пребледня, наведе се, грабна едно камъче от земята и го запрати в лицето на Кори.

Камъчето улучи Кори в окото; той изпищя смаян, наведе се със светкавична бързина, грабна копието си и го размаха. В същия миг се чу гърмеж. Кори изпусна оръжието си, преви се на две, направи две крачки към Мак Лауд и се строполи по очи на тревата, със скръстени ръце. Това беше знакът. Всички таитяни, с изключение на Меоро, се втурнаха, стигнаха за по-малко от две секунди колибата си и изчезнаха.

Мак Лауд, захвърли оръжието си, наведе глава, свали бързо другата пушка, която носеше през рамо, и я напълни.

Посивял, със стиснати ноздри, Меоро бе коленичил до Кори. След няколко минути се реши да го обърне. Погледа го известно време, без да го докосне. После, пребледнял и вкаменен на два метра от Пърсел, вдигна очи към него и каза кротко:

— Мъртъв е.

Полюляваше глава, опрял дясната си ръка в тревата. Изведнъж се изправи с копие в ръка. Мак Лауд гръмна. Копието падна, а Меоро се улови с две ръце за корема. По пръстите му протече кръв. Той я загледа, зяпнал, облещил очи. След това се обърна, превит на две, и тръгна със ситни, бавни, залитащи стъпки към колибата. Стигна до ъгъла и се строполи.

— Иди виж дали съм му видял сметката — каза Мак Лауд като се обърна към Уайт.

Следа от червена кръв лъщеше на слънцето по ниската трева, дето бе минал Меоро. След няколко стъпки Уайт се отдели от тази следа и направи голям завой по насипа, за да стигне до тялото. Наведе се на повече от метър разстояние, клекна, обърна лице към Мак Лауд и кимна утвърдително. Върна се бавно, с наведен поглед, по същия път.

Мак Лауд опря о земята приклада на пушката си, облегна се с две ръце на цевта и вдигна мършавото си лице, по-бледо и по-хлътнало от всякога. Ребрата му се повдигаха тежко от усилието да си поеме дъх, единият му крак се тресеше от треперене, което той не смогваше да овладее.

Същото чувство на смущение, което замъгляваше сега погледа му, той усещаше понякога и в обятията на Ороа. Кокосовите палми, тревата, колибата, пъновете по насипа — нищо вече не му се струваше действително. Погледът му се плъзна по земята, отбягна трупа на Кори и се спря на изоставените пред нозете му копия. Да, останал бе господар на полесражението, пребил бе две от проклетите маймуни, а другите бяха офейкали като зайци. Но победата не го радваше. Не усещаше нищо. Само умора. И пустота.

Смъдж бе нарамил отново пушката си, но Пърсел стоеше все още като закован на мястото, дето го бяха оставили. Навел бе глава, ръцете му висяха до тялото. След малко трепна, сякаш се събуди, вдигна глава и срещна погледа на Мак Лауд. Стори му се замаян и затъпял, като на пиян.

— Не си ли отидохте с тях? — запита безстрастно Мак Лауд.

Пърсел поклати глава, а Мак Лауд продължи тихо и машинално:

— Съжалявам за тия двамата. Не бяха най-лошите.

Изпита недоволство от този тон на човек, който се оправдава. После се изправи, стисна устни, огледа се предизвикателно наоколо и каза с шумно самохвалство, което прозвуча фалшиво:

— Сега вече другите ще мируват. Трябваше да се даде пример!

— Пример! — повтори насмешливо Пърсел.

И той дишаше тежко. Макар че не беше много горещо, по бузите му се стичаше пот.

— Не бой се — добави горчиво той, „примерът“ ти ще има последователи.

[1] Феефее — елефантиазис. ↑

[2] Go away — върви си. ↑

[3] I go — отивам. ↑

Единадесета глава

Пърсел привършваше закуската си, когато някой почука на вратата. Беше Уайт. Жълтото му лице беше набръчкано и хлътнало, сякаш не бе спал.

— След половин час има събрание — каза малко запъхтяно той.

Пърсел вдигна вежди.

— Аз вече не участвувам в събранието.

— Мак Лауд иска все пак да дойдете. Въпросът е важен. Таитяните са избягали в храстите заедно с жените си.

— Чак сега ли го разбра? Къде смяташе, че ще отидат, след като стреля по тях?

— Очевидно — съгласи се Уайт и поклати тъжно глава, — можеше да се предвиди.

Пърсел го погледна. За пръв път Уайт забравяше длъжността си на стюард и изказваше мнение по събитията. След разпределението на жените, той непрекъснато не одобряваше поведението на Мак Лауд, но не скъсваше с него.

— Уайт!

Стигнал беше до вратата. Обърна се.

— Защо се въздържаш, Уайт, вместо да гласуваш против Мак Лауд?

Уайт го погледа известно време, сякаш се питаше, има ли право Пърсел да му задава такъв въпрос. И навярно реши въпроса утвърдително, защото каза отривисто:

— Намирам, че Мак Лауд не постъпва добре.

Гласът му беше приятен, напевен, той говореше по-правилно от всеки друг моряк. Граматика, израз, изговор — всичко беше безукорно. Пияният свещеник, който го бе отгледал, го бе научил поне на това.

Уайт продължи, с желание да уточни напълно мисълта си:

— Намирам, че не постъпва добре с таитяните.

Не казваше „черните“. Казваше „таитяните“, като Пърсел. Бяха единствените англичани на острова, които правеха тази разлика.

— Е добре — каза малко нетърпеливо Пърсел, — можеше да гласуваш против него. Щеше да му попречиш да извърши някои неправди.

— Не исках да гласувам против него.

— Защо?

Уайт погледна отново неуверено Пърсел. Питаше се дали това настояване не означава прекалено презрение към него, дали Пърсел би разпитвал така подробно един истински англичанин. Но тъй като Пърсел издържа спокойно погледа му и очакваше учтиво отговора, той се успокои и заяви някак тържествено:

— Много съм му задължен.

— За какво? — запита невъзмутимо Пърсел.

Доловил бе колебанието на Уайт, разбрал бе произхода му и реши да доведе докрай разследването си.

— Разбирате ли — отвърна Уайт, — отначало много ми се подиграваха на кораба.

И добави веднага:

— Заради името ми.

Това беше характерно за него. Не каза: „Заради жълтия цвят на кожата или заради полегатите ми очи.“ А „заради името ми“, като че в случая се касаеше само за името му.

— По-точно?

— Мак Лауд никога не ми се е подигравал.

„Усетил е, че е опасно — помисли Пърсел. — И за това въздържане, за това благодеяние, което в същност не е никакво благодеяние, Уайт му е безкрайно благодарен.“

— Помагал ли ти е Мак Лауд след смъртта на Ръсел? — запита Пърсел, като втренчи поглед в него.

Ръсел беше морякът, когото Уайт бе пробол с ножа си при едно сбиване, защото се бе подиграл с него.

— Нима знаехте? — запита смаяно Уайт.

Пърсел кимна, а Уайт отговори, като наведе очи:

— Не, Мак Лауд не ми е помагал особено. Не повече от който да е друг.

И продължи:

— Знаели сте, а нищо не казвахте!

Той замълча за миг, свел очи. После ги вдигна и промълви с привидна непоследователност:

— Аз не ви обичах.

— Защо? — запита Пърсел. — Аз никога не съм ти се подигравал.

— Подиграхте ми се веднъж — отвърна Уайт като стрелна с поглед през процепа между клепачите си.

И добави честно:

— Или поне така ми се стори.

— Аз ли? — извика смаяно Пърсел.

— Спомняте ли си, още на „Блосом“, когато мистър Мезън стана капитан и аз дойдох да ви кажа, че капитанът ви чака за обед?

— Е-е?

— Вие вдигнахте подигравателно вежди.

— Аз ли? — повтори учудено Пърсел.

И веднага извика:

— Не на тебе се присмивах, а на Мезън, задето си присвояваше титла, на която нямаше никакво право!

После добави:

— Затова ли мина в лагера на Мак Лауд?

Уайт кимна, без да отговори. Това беше лудост. Невероятна безсмислица! Съдбата на острова беше решена от тази мимика! Без това вдигане на вежди, Уайт щеше да гласува с него, Джонс и Бейкър: четири гласа срещу четири! Мак Лауд не би могъл нищо да стори.

— Това е лудост! — каза гласно Пърсел.

Лицето на Уайт стана сурово.

— Не започвай пак! — извика Пърсел. — Не съм казал: „ти си луд“, а „това е лудост“.

— Може би съм прекалено докачлив — отвърна Уайт.

Лицето му се помрачи, когато добави:

— Премного ми се подиграваха наистина.

Странно противоречие имаше между безобидните думи и изражението му. За да може това дребно и спокойно човече да стане убиец, трябва наистина страшно да са го измъчвали… „А като помислиш — каза си Пърсел, — като помислиш, че само защото Мак Лауд се е въздържал да го измъчва, Уайт му е помагал… със своето въздържане при гласуването… да потиска таитяните!“ Просто отчайващо!

— Отивам си — каза Уайт.

Пърсел му подаде ръка. Уайт се поколеба, после черните му като смола очи блеснаха и той се усмихна. Пърсел също се усмихна и усети в ръката си една чиста, суха, малка ръка, която отвърна поривисто на стискането му.

— Отивам си — повтори Уайт с наведени очи.

Пърсел седна на прага и дълго разтрива врата си. И той бе спал лошо. Събудил се бе уморен, с натежняла глава, вдървен врат и горчив вкус в устата. Тия тревоги… Нямаше да свършат. Всичко беше провалено, загубено! Щяха да живеят в страх. Дори нощем, зад затворената врата… „И защо? Защо?“ — каза си изведнъж той, като улови с две ръце главата си. Защото Мак Лауд иска да има два акра земя, вместо един! Стана и започна да се разхожда пред колибата си. Непрекъснато преглъщаше и непоносимо нетърпение глождеше нервите му. Двама мъртви вече! А колко ще бъдат утре? Дали не трябваше да позволи на Бейкър да действува?… Да заплати мира само с един мъртвец?… „Не, не — каза почти гласно Пърсел, — не може да се разсъждава така. Това би отворило вратата за какви ли не произволи!“

Щом помисли това, усети, че се е съвзел и се почувствува по-уверен. В същия миг му мина през ума и го смрази друга мисъл. Запита се, защо правилото, че трябва да се щади всеки човешки живот, му изглежда по-важно от броя на човешките съществувания, които би могъл да спаси, ако се откаже от това правило.

Нещо се скъса в него. Той престана да мисли — вдигнал бе глава и гледаше втренчено косите слънчеви лъчи, които пронизваха кокосовите палми. Това поне не можеха да му отнемат докато е жив. А беше великолепно. Нежна светлина, със завеси от леки изпарения, които се разсейваха едно след друго. Въздухът ухаеше на влажна трева, почти навред пламваха огньове за приготвяне на закуската. В окрайнините на гората, отвъд Западния булевард, цветята блестяха с почти ослепителни багри, но не излъчваха едновременно уханието си. Цветчетата на тропическите храсти се разтваряха още при първите лъчи и по това време на деня тежката им сладникава миризма пропиваше всичко.

Той се върна отново и седна на прага на колибата си. След малко дойде Ивоа. Седна до него, сложи глава на рамото му… Откакто бе наближило времето за освобождаването й, тя все повече се затваряше в себе си, ставаше все по-чужда на това, което става в острова… Минаха няколко минути. Ивоа въздъхна, разпери нозе, отпусна се назад и облегна глава в рамката на вратата. Пърсел я погледна, наведе се и погали леко корема, изпъкнал над пояса от дървесна кора. „В какъв свят ще се роди това дете!“ — помисли изведнъж той. Стана с опънати нерви и започна пак да се разхожда пред къщата. След малко се поуспокои и погледна Ивоа. Главата й беше все още опряна до рамката на вратата. Седеше, закръглена и напълняла, с опъната кожа, цъфтяща от здраве, втренчила в далечината спокойните си очи. „Какъв покой! — помисли със завист Пърсел. — Каква невъзмутимост!“ В същия миг Ивоа му се усмихна.

— Ще си полегна — каза тихо тя. — Никъде не се чувствувам добре. Нито седнала. Нито права. — И добави с въздишка: — Нито дори легнала.

Стана тежко и влезе в колибата.

След няколко минути по Западния булевард се зададе Джонсън, побелял, прегърбен, с пушка на рамо. Тикаше с мъка напред мършавия си корем. Протегнал врат, за да си помага сякаш при ходенето, той махна отдалеко на Пърсел и продължи да влачи нозе по камънака. Лявото му рамо беше притиснато от ремъка на пушката и може би поради тежестта на оръжието походката му кривеше все на ляво, така че не успяваше да върви по средата на пътеката, а напредваше на зигзаг, с чести спирания, като лодка, която поради липса на равновесие се насочва постоянно към единия бряг на реката.

— Може би съм подранил малко за посещението у Мак Лауд — подхвърли той като стигна пред Пърсел. — Уайт каза след половин час.

— Подранил си — отвърна Пърсел. — Поседни малко.

Джонсън въздъхна няколко пъти, освободи лявото си рамо от пушката и я облегна до вратата. После седна на прага.

— Пълна ли е? — запита Пърсел като сядаше.

Джонсън кимна утвърдително. Пърсел добави:

— В такъв случай по-добре ще сториш да я положиш на земята.

Джонсън послуша.

— Наистина не знам за какво ми е това оръжие — каза той с тънкия си глас, без да поглежда Пърсел. — Да предположим, че някой черен се покаже из храстите, не знам дори дали ще успея да гръмна. Аз не искам никому да сторя зло — продължи той като потърка брада с опакото на ръката си.

Пърсел мълчеше; Джонсън го погледна косо:

— Само едно искам: да ме оставят на мира… Ще ми кажете — подхвана Джонсън като сложи ръце на коленете си и се загледа жално напред, — че не съм си избрал подходяща жена за тая цел. Е-ех! — добави с лек изблик на гняв той, — понякога ми се иска да откача пушката и да я прасна по муцуната! Да млъкне, дявол да я вземе! Да млъкне!…

Гневът му стихна, той погледна Пърсел.

— Но не разбирам защо трябва да вдигам пушка срещу черните. Какво ми са сторили черните? Нищо.

— А те не могат да кажат същото за тебе — забеляза Пърсел.

— За мене ли? За мене? — запъна се Джонсън и го загледа уплашено. — Какво съм им направил аз? Не можете да кажете, че съм им напакостил нещо?

— Гласува с Мак Лауд.

— О, това ли! — извика Джонсън. — Та то е нищо…

— Нищо ли е да им отнемеш земята? — запита сухо Пърсел. — Нищо ли е да се прицелваш в тях, както направи вчера?

— Но нали Мак Лауд ми заповяда! — извика с разтреперан глас Джонсън. — Гледай ти! — продължи той като клатеше разтревожено глава и поглеждаше бегло Пърсел. — Сърдят ли ми се черните?

— Сигурно — отвърна Пърсел.

— Гледай ти, не ми е минавало през ум! — възкликна Джонсън като облещи невинно зачервените си очички и се престори на още по-смаян. — Защото аз — продължи той, като престана да търка брадата и размаха важно показалец пред носа си, — аз много обичам черните…

Пърсел мълчеше. Започваше да разбира защо Джонсън бе „малко подранил“.

— Ето що — заговори пак Джонсън като се приближи неусетно към Пърсел със съучастническа усмивка, — ако видите пак някога черните… даже из гората да е… — добави той като сви лукаво очи, — не е невъзможно да видите от време на време някого, щом си останахте приятели… та ето що, не е лошо да им кажете, на черните де: „Старият Джонсън не ви мрази. А пък да стреля срещу вас… и дума да не става!“ Така им кажете, лейтенанте. Старият Джонсън носи пушка само за да изпълни волята на Мак Лауд, а колкото за стрелба — няма да я бъде никога! Нищо не съм ви искал досега, лейтенанте — продължи той с гордо и самодоволно изражение, сякаш се бе отказал от някакво свое право като не бе искал никакво благоволение, — но днес е друго, днес трябва да мисля за кожата си и само това искам от вас. „Старият Джонсън, ще им кажете, не ви мисли злото…“ Не че се боя — продължи той, — аз съм вече стар, с какви не болести, с пъпки по лицето, с тая жена, по-лоша и от първата, защото не дава и да я докосна. Така де! — продължи той като се намръщи от възмущение. — Каква полза да имам жена и да я търпя по цял ден, щом не мога да я използувам?…

Това оплакване го накара да изгуби нишката на мисълта си и той замълча няколко секунди, като продължаваше да шари с показалец из въздуха пред носа си.

— Какво разправях? — запита най-после той и затърка алените петна по брадата си.

— Че не се боиш — подсети го Пърсел.

— Може да се чудите, но така е. Така е, честна дума, лейтенанте! С какво ме задоволява животът? Стомахът не ще да мели, ходилата ме болят, коленете също, жената не мога да използувам. Не, не, лейтенанте, страх ме е не от смъртта, а от друго нещо.

И добави колебливо:

— Разправят, че като убиели врага си, черните му отсичали главата.

— Така е.

— А, това, виж, не ми се харесва — каза Джонсън с тих и разтреперан глас. — Ще кажете: за какво ми е дотрябвала главата, като умра? Все пак…

Той поклати два-три пъти отчаяно глава.

— Проклетите му диваци! — заговори отново Джонсън, забравил изведнъж приятелството, което бе изявил преди малко към тях. — На всичко са способни тия мръсници! О, не! — продължи той и сложи ръка на врата си — това не ми се харесва! Не искам да ми заровят главата на едно място, а мене на друго. Предположете — завърши отчаяно Джонсън, — че не си намеря главата в деня на Страшния съд, какво ще стане тогава? Вие най-добре ще разберете тая работа, лейтенанте, защото отбирате от библейски писания.

Той погледна няколко мига уплашено в пространството, после се наведе отново към Пърсел и повтори тихо, съучастнически:

— Старият Джонсън, ще им кажете, не ви мисли злото.

Пърсел го погледна.

— Слушай, Джонсън — каза строго той, — разбирам какво искаш: искаш да се спогодиш отделно с таитяните и в същото време да си останеш в лагера на Мак Лауд. За жалост това не е възможно. Таитяните няма да разберат такива тънки хитрувания.

— А какво да сторя? — запита разтревожено Джонсън.

И тъй като Пърсел не отговори, той го погледна отстрани и каза хитро:

— Да стрелям ли? Предположете, че срещна вашия приятел Меани, да стрелям ли, лейтенанте?

Пърсел го погледна смаян. Това беше чисто и просто изнудване. Може би старият Джонсън не беше в края на краищата толкова простодушен. Като виждаха, че е нещастен, му приписваха добродетели. А като нямаше характер, затваряха очи пред недостатъците му… Но не биваше да се търсят винаги оправдания за хората. Последиците от страхливостта все щяха да се появят един ден. А те не бяха приятни.

Пърсел стана. Беше разочарован, отвратен.

— Ще правиш каквото искаш — каза студено той. Сам трябва да решиш.

— Добре, няма да стрелям, това е то — заяви уплашено Джонсън. — Можете да им кажете на черните…

Пърсел не отговори. По Западния булевард се зададоха Хънт и Джонс. Той им махна с ръка.

— Отивам си — каза изведнъж Джонсън. — Не искам да закъснявам.

И като взе пушката си, кимна и си тръгна. Пърсел не отвърна на поздрава му. Гледаше как Джонс слиза по Западния булевард. Редом с грамадния Хънт, Джонс приличаше на момченце, което подскача до баща си.

— Прогонихме ли го? — извика отдалеко Джонс.

Той беше с празни ръце, но Хънт беше с пушка, като Джонсън. Уайт бе предал навярно на мнозинството нареждане никой да не се движи без оръжие.

— Подплашихме ли го? — извика със смях Джонс.

Пърсел го гледаше да приближава. Чудесен детски дар беше забравата! Миналия ден, когато бе научил за смъртта на Меоро и Кори, Джонс бе плакал безутешно. Днес вече подскачаше отново. За неговата буйна кръв, млади мишци и непокътнати нерви, всичко се превръщаше в удоволствие, всичко беше игра.

— Къде е Бейкър? — запита Пърсел.

— Отиде сутринта на риболов.

— Сам?

— Намусил се беше.

Грамаден, червенокос, Хънт се бе изправил край тях и ги гледаше отвисоко с бледите си очички. Държеше нехайно пушката си. За огромния му пестник тя сигурно не беше по-тежка от палка на диригент.

— Защо трябва да влача това нещо? — изръмжа неочаквано той като размаха недоволно оръжието пред себе си.

Цевта беше насочена срещу гърдите на Джонс, който побърза да я наведе.

— Ей, по-полека! — извика той. — Не ми се мре!

Пърсел изгледа Хънт и отвърна отривисто:

— Мак Лауд ти е казал.

Хънт се обърна цял към него, сякаш вратът му беше завинтен за тялото.

— А защо ми е казал Мак Лауд?

— Защото таитяните избягаха в гората.

Уайт сигурно му бе съобщил вече за бягството на таитяните, но вестта очевидно не му бе направила никакво впечатление. Не виждаше никаква връзка между нея и носенето на пушката.

— Днес пушка — изръмжа той като погледна оръжието си с едновременно жално и сърдито изражение. — Вчера пушка. Всеки ден пушка. Защо?

И тъй като Пърсел мълчеше, той продължи:

— Вчера Мак Лауд каза: „Ела с пълна пушка.“ И Джоно идва — продължи той, като потупа червеното руно по гърдите си. — Идва с пушка, ама не пълна. И днес също.

Прицели се в гърдите на Джонс и натисна спусъка, който щракна.

— Ех, че ме изплаши! — извика Джонс.

— Защо ми е пълна пушка? — продължи Хънт като опря цевта в корема му.

— Питай господаря си — отвърна Джонс и отмести оръжието. — Не съм ти казвал аз да идваш с пушка. Почва да ми дотяга — продължи полугласно той като погледна Пърсел. — Откато сме тръгнали, не престава да ме пита защо. А не слуша, като му обяснявам.

— Хич нищо не знам — изръмжа ненадейно Хънт, сякаш отговаряше на забележката на Джонс. — И откъде ще знам нещо — продължи той като се клатушкаше и поглеждаше жално. — Никой нищо не ми казва.

Вдигна към устата грамадния си пестник и започна да го хапе с жално ръмжене. Приличаше на огромна мечка, която си е набола лапата с трън и не може да го извади. Докато хапеше така ръка и стенеше, бледите му очички се местеха непрестанно от Джонс към Пърсел, сякаш ги молеше да му обяснят веднъж завинаги мъглявия неразбираем свят, който го заобикаляше.

— Мак Лауд ще ти каже — обади се Пърсел. — Ти не гласуваш с нас, а с него.

— Гласувам ли? — повтори Хънт.

— Вдигаш ръка.

Хънт вдигна послушно ръката, която хапеше.

— Това ли е да гласуваш?

— Това.

Пусна ръка, вдигна грамадните си рамене и повтори жално:

— Отде да знам. Никога нищо не ми казват.

После, без да дочака Джонс и Пърсел, тръгна с едри крачки към Източния булевард. Пушката, люшкана в исполинската му ръка, приличаше на детска играчка.

Когато стигна пред входа на Мак Лауд, Пърсел се изненада от тишината, която го посрещна. В полумрака на стаята съзря с мъка само неясни фигури, до които стърчаха пушки. Пристъпи една крачка и се спря смаян. Обут, закопчан до горе, с вратовръзка, важен и величествен, сякаш се намираше в кабината на „Блосом“, Мезън седеше насред стаята, а Мак Лауд беше от дясната му страна.

Пърсел занемя. Мак Лауд също мълчеше. Само се усмихваше.

— Добър ден, капитане — поздрави най-после Пърсел.

— Хм! — отвърна изпъченият Мезън, втренчил неодобрително сиво-синкавите си очи в акуловия зъб, който се мяташе до бузата на Пърсел.

Мършавият Мак Лауд се бе ухилил до уши. Всички мускули на челюстта му изпъкваха от тази усмивка, ясни, отчетливи като в модел по анатомия.

— Седнете, Пърсел — подкани го той с потръпващ от насмешка глас. — Така може да пуснете корен.

За малцинството бяха приготвени три трикраки столчета срещу Мак Лауд. Пърсел седна, и още щом седна се почувствува странно гол сред тия въоръжени мъже. Правеше отчаяни усилия да скрие изненадата си, но мълчанието и погледите му го издаваха. Мезън да приеме да заседава с моряци! С хора, които бяха изгорили кораба му, отхвърлили властта му и които щяха насмалко да го обесят!

— Капитане — започна Мак Лауд, — Бейкър е на Въжения бряг. Навярно няма да се върне до обяд. Но тъй като всички освен него са тук, предлагам да започнем, да обясните на момчетата за какво сме се събрали.

И той бе свил платната! Наричаше Мезън „капитан“ и му даваше предимство.

— Моряци — започна веднага Мезън, — миналото е минало, няма да се връщам към него. Когато ни връхлети буря, не е време да се питаме кой е опънал лошо платната. Когато в гората има четирима чернокожи, решени да убиват, не е време да се караме или да ругаем рулевия, че е сбъркал посоката. Моряци, всички ние сме на тясно и ако чукнем кила си в някой камък, всички заедно ще потънем.

Той замълча за малко и изгледа екипажа със сиво-синкавите си очи. С дясната ръка придържаше пушката между нозете си. Преди да заговори отново, Мезън прехвърли цевта в лявата си ръка и притисна с дясната коляното си, като че с този жест придаваше по-голяма важност на думите си.

— Мак Лауд — започна той — ми каза, че сте възприели правилото да решавате всичко с гласуване и желаете да продължавате по същия начин. Добре. Не виждам да сте спечелили нещо особено досега от това гласуване, но, както казах, миналото е минало и аз не съм дошъл тук да укорявам, а да видя заедно с вас как ще трябва да я караме занапред.

— Много добре! Много добре! — обади се Мак Лауд учтиво, както би одобрил някой оратор в Камарата на общините.

— Черните — продължи уверено Мезън — могат да се надяват да ни навредят само чрез изненада, и то ако са двама-трима срещу един от нас. Затова реших, че трябва да се движим винаги колкото е възможно по-добре въоръжени, и то на групи. Например при риболов. Да предположим, че по съображения за сигурност изберем за място на риболов Въжения бряг. Трима-четирима ще слязат в заливчето, а през това време другите ще пазят въжето. Същото ще бъде и при смените за вода. Жените ще трябва да се придружават всякога от въоръжени мъже. А земята, очевидно, ще трябва да обработваме общо.

— Временно — поясни Мак Лауд.

— То се знае. Засега ще ни трябват две смени. Едната смяна ще работи, а другата ще я пази с пушка в ръка.

— Доколкото разбирам — обади се Пърсел, — връщаме се към първоначалния начин: общ риболов и обработване на земята.

— Точно така — отвърна високомерно Мезън.

— В такъв случай много жалко е, че трябваше да стигнем до война, за да се върнем отдето бяхме тръгнали. Защото, ако се бяхме придържали към това начало, изобщо нямаше да има никаква война.

— Казах вече, миналото е минало, мистър Пърсел — забеляза нетърпеливо Мезън. — Не е време да говорим за него. Може би повече от всеки друг — добави той и поклати глава — аз бих имал основания да осъждам, но не го правя. Имам достатъчно воля да не го правя. Считам, че при сегашните обстоятелства всеки трябва да прибере в джоба си своите лични недоволства.

— Обаче — побърза да се обади Мак Лауд — то се знае, капитане, че щом свърши войната, ще си поделим земите, нали?

— Щом свърши войната! — подхвърли Пърсел.

И добави:

— Тъкмо това бих искал да зная: как смятате да свършите тази „война“.

Мак Лауд и Мезън се спогледаха и Пърсел застана веднага нащрек. Колкото и невероятно да изглеждаше на пръв поглед, явно беше, че двамата бяха сключили някаква спогодба. Мак Лауд бе отишъл навярно при Мезън веднага след убийството на двамата таитяни и го бе убедил да му помогне: свещен съюз на белите срещу черните, на англичаните срещу диваците и така нататък. В края на краищата съюзът им не беше толкова невероятен. Мезън и Мак Лауд щяха без малко да се избият един друг, но имаха доста много общи черти.

— Ще поговоря и за това след малко, мистър Пърсел — заяви Мезън. — Не се бойте, ще изслушаме мнението на всички. Дори — прибави той като се обърна към екипажа с неизразима смесица от примирение, съжаление и презрение — ще гласуваме. Ще гласуваме — повтори Мезън и вдигна леко ръка от коляното си, — щом сте възприели това правило.

Пърсел се възхити от ловкостта на Мак Лауд. Успял бе да наложи на Мезън гласуването, като го бе представил не за нещо законно, а за някакъв странен, отдавнашен обичай. Макиавелщина. Мезън не искаше и да знае за правото, но като истински англичанин не можеше да не зачита обичаите.

— Капитане — подсети го Мак Лауд със същия учтив тон, — говорехте за предпазните мерки, които ще трябва да вземем…

— Тъкмо така — заговори отново Мезън, без да поглежда Пърсел. — Тъкмо за това говорех, когато ме прекъснаха. Не се страхувам много от дневните нападения — заяви компетентно той, — но нощем е друго. Черните могат да се приближат безшумно до някоя колиба, да я подпалят, а когато излезете, заслепен от дима, да се нахвърлят изневиделица върху вас. Затова предлагам всички англичани да се прибират вечер в колибата на таитяните. Тя е заобиколена с открит насип, който може лесно да стане още по-открит, като отсечем някои дървета. На известно разстояние от колибата ще можем да палим огньове, за да осветяваме околността, ще пробием бойници по стените на колибата, зад тях ще поставим часови, които ще се сменят на два часа.

— Ще караулим! — извика изведнъж възбудено Джонс и Пърсел го погледна слисан. Очите му святкаха, лицето му беше оживено. Представяше си, че е прав зад някоя бойница с пушка в ръка… Улови се на въдицата. „И той! — помисли тъжно Пърсел. — А вчера оплакваше Кори, Меоро…“

— Къде ще турим жените? — продължи Джонс.

— Помислих и за това — каза благосклонно Мезън, сякаш се зарадва, че му зададоха този въпрос. — Ще ги настаним на горния етаж. Така ще бъдат на сигурно място и няма да пречат на бойните действия. За щастие, колибата на таитяните е на два етажа — добави самодоволно той, като че това щастие трябваше да се признае за негова заслуга.

Пърсел го погледна, поразен от изражението му. В тази минута Мезън беше щастлив. Напълно щастлив. Плуваше сред своите видения. Капитанът бе станал отново капитан. Върнал се бе на своя мостик. Отново чертаеше пътя. Поел бе руля. Държеше отново в ръка екипажа. Кротко, тактично. Отначало се съгласи дори с гласуването. „Проклет глупак! — помисли яростно Пърсел. — След като си послужи както иска с него, Мак Лауд ще го изгони само с едно гласуване обратно в колибата му.“

— Капитане — каза гласно той, — не оспорвам предложенията ви. Но едно ме учудва: приготвяме се за бойни действия. Приличаме на обсадени, които се подготвят за обсада с неопределен срок. Според мене, може би е по-добре да видим дали няма възможност да я прекратим.

— Разбирам какво искате да кажете, мистър Пърсел — отвърна Мезън. — Но успокойте се. Няма да оставим почина в ръцете на черните. Ще нападнем.

Той потупа с длан коляното си и повтори твърдо:

— Ще нападнем. Няма да бъдем дивеч, а ловци.

— Капитане — каза смаяно Пърсел, — искате да кажете, че възнамерявате да избиете таитяните?

Мезън го изгледа със сиво-синкавите си очи, също така опулени от смайване.

— Разбира се, мистър Пърсел, тъкмо това исках да кажа. Може би трябва да се съжалява, но няма друго разрешение. При сегашните обстоятелства смятам, че англичаните на острова не ще бъдат в безопасност докато не премахнем черните.

— Но това е ужасно! — извика Пърсел като скочи и втренчи в Мезън искрящите си очи. — Таитяните не са ни сторили нищо. Абсолютно нищо. Те са ограбените и потиснатите. Убихме двама души от тях. А те отговориха само с бягство. Сега пък искате да ги изтребите!

— Седнете, мистър Пърсел — отвърна спокойно Мезън. — Тук сме само бели и няма защо да се гневим. Лично аз считам, че Мак Лауд е действувал при законна самоотбрана и черните…

— Той ги предизвика!

— Ни най-малко. Те са го заплашили със смърт и той е отговорил. Седнете, моля, мистър Пърсел.

— Всички знаят — извика Пърсел — защо Мак Лауд е бил заплашен. Той изключи таитяните от подялбата на земята.

— Ако искате моето мнение, аз му давам право, черните са посредствени…

— Естествено! — пресече го бурно Пърсел. — Таитяните са винаги виновни. Дори когато ги убиват, това става пак по тяхна вина!

— Седнете, мол…

— Искам да се гласува! — продължи твърдо Пърсел. — Не се надявам да ви убедя, нито да спечеля при гласуването, но искам всеки да поеме отговорност. Уайт! Смъдж! Джонс! Хънт! Джонсън! — извика той с треперещ глас и ги изгледа последователно в очите. — Ще гласувате! Мистър Мезън е на мнение, че войната трябва да продължи, докато на острова не остане нито един „черен“. Аз съм против! Избирайте!

— Отсъствува Бейкър — забеляза Джонс.

— Приемам, че ще гласува с вас, Пърсел — заяви провлечено Мак Лауд. — Той е гласувал всякога с вас и няма основание да се предполага, че ако е тук днес, ще гласува с мене. Ако капитанът е съгласен — добави той като се обърна към него, — поставям на гласуване предложението ви. Капитане?

— Карайте — отвърна примирено Мезън.

Пърсел седна.

— Поставям предложението на гласуване — подхвърли Мак Лауд с беззвучен смях.

— Кой е за? — запита оскърбително нехайно той.

— Въздържам се — заяви веднага Джонсън.

Последва мълчание, после Смъдж извика разярено:

— Какво каза?

— Казах, че се въздържам — повтори Джонсън, без да го погледне.

После сложи пушката на коленете си, с насочена към Смъдж цев, и продължи:

— Не съветвам никого да ме докосва.

Чудесно! Страхът, че може да му отрежат главата, извърши чудо! Дори му даде смелост…

Мак Лауд сви рамене. Можеше да си позволи разкоша да загуби един глас.

— Кой е за? — провлече отново той, сякаш не искаше и да знае за станалото. — Искате ли да гласувате, капитане?

Мезън вдигна бавно ръка. Явно беше, че гласува насила, макар и за собственото си предложение.

— Смъдж? — запита Мак Лауд.

Мезън отпусна ръка, загледа тавана и не прояви по-нататъшно любопитство към това, което става.

— Хънт?

Хънт вдигна ръка.

— Уайт?

Уайт не мръдна, навел очи и скръстил пълничките си жълти ръце върху цевта на пушката.

— Уайт? — повтори Мак Лауд.

— Аз съм против — заяви Уайт с кроткия си глас.

Мак Лауд пребледня, лицето му се вкамени. След като Уайт се бе въздържал, не беше вече сигурен в него. Сега настъпи открито скъсване. Уайт мина в противния лагер.

— Добре ли размисли? — запита той като придаде на гласа си укорно тъжна нотка.

Много добре познаваше Уайт, та не се надяваше да го сплаши.

— Размислих! — отвърна Уайт, без да вдигне поглед.

— Аз съм против! — провикна се радостно Джонс. — Пърсел също. Бейкър също. Уайт също. Джонсън се въздържа. Четири гласа срещу четири. Няма мнозинство. Предложението на Мезън се отхвърля!

Той се разсмя, отметнал глава назад и сложил ръце на кръста си. Смехът му бе последван от продължително мълчание.

— Хм! — изсумтя Мезън като вдигна изведнъж глава. — Какво става?… Какво става, Мак Лауд? — повтори той и се обърна студено към шотландеца.

— Предложението ви не получи мнозинство, капитане.

— Какво, какво? — запита нетърпеливо и възмутено Мезън. — Какво значи това?

— Че е отхвърлено, капитане.

— Отхвърлено ли? — извика Мезън и се изчерви. — Какво проклето нахалство!…

Без малко щеше да избухне, но се въздържа и заговори пак почти спокойно:

— Какво от това? Черните са в гората, а ние сме тук. Не виждам никаква разлика дали предложението ми е прието, или не.

— Има разлика — каза рязко Пърсел. — Ако искате да тръгнете на лов за „дивеч“, можете да отведете със себе си само Мак Лауд, Хънт и Смъдж. Що се отнася до Хънт, обръщам ви внимание, че той няма намерение да пълни пушката си.

— Тази история пък каква е? — изръмжа Мак Лауд. — Хънт, не е ли пълна пушката ти?

— Гледай — отвърна Хънт.

Насочи оръжието си към Мак Лауд и натисна спусъка. Мак Лауд се просна на земята.

— Дявол да те вземе — извика той като стана и започна да си изтърсва рамото, — не си прави такива шеги, Хънт!

— Неприятно беше — обади се съчувствено Джонс.

Работите се превръщаха във фарс. Мак Лауд бе пребледнял от сдържан гняв, но не смееше да разпитва повече Хънт пред другите. Страхуваше се да не чуе отговор, който ще нареди и Хънт в противния лагер. „Победих по всички линии — помисли Пърсел със страшно огорчение. — За жалост много късно.“

— И така — запита Мак Лауд, прочел сякаш мисълта му, — какво се промени с гласуването, Пърсел? Черните са в гората. Обичат ни горе-долу толкова, колкото ихневмонът змиите; а вашето гласуване няма да ги хвърли в обятията ни. Според мене черните сега размишляват сигурно точно така, както и нашият капитан — че няма да са в безопасност на острова, докато не набодат на копия главите ни, за да украсят гледката пред колибата си.

— Докато не набодат твоята глава на копие — отвърна студено Пърсел. — Кой ги онеправда при разпределението на жените? Кой ги изключи от подялбата на земята? Кой уби Кори и Меоро?

— Няма да се караме пред общия враг — намеси се важно Мезън, като погледна укорно Пърсел. — Да не забравяме, че сме англичани и трябва на всяка цена да запазим единството си.

„Единство! Общ враг! Нищо не пропусна!“

— Ще ми позволите да отговоря на Мак Лауд — извика Пърсел със сдържана ярост. — Той току-що подхвърли, че таитяните са осъдили на смърт всички ни. А това именно аз не вярвам.

— Никой не ви задължава да ми вярвате — отвърна Мак Лауд с провлечения си говор. — Но щом не ми вярвате, има един много прост начин да си съставите мнение: идете ги питайте.

Пърсел размишляваше, навел поглед. Дали предложението на Мак Лауд не беше уловка, за да го укорят впоследствие, че е влязъл във връзка с „бунтовниците“?

— В края на краищата — заговори отново Мак Лауд — няма да ви бъде мъчно да ги намерите. Добре ги познавате, и тях… и жените им.

Смъдж изхихика, след това настъпи мълчание. Явно беше, че опитите на Итя бяха известни из целия остров.

Пърсел вдигна глава.

— Ако се опитам да намеря таитяните — започна най-после бавно той, — ще го сторя не от свое име, а по силата на поръчение, дадено ми от цялото събрание.

— Поръчение ли? Какво поръчение? — запита раздразнено Мезън. — Няма да ви дадем никакво поръчение за брътвежи с неприятеля.

И той се обърна към Мак Лауд, сякаш очакваше от него одобрение. Но Мак Лауд мълчеше. Виждаше, че другарите му не горят от желание да се бият, страхуваше се да не го изоставят и разчиташе върху мисията на Пърсел, за да ги убеди, че омразата на черните засяга всички перитани.

— Ако е до дрънкане и да си търкате бузите с тях — каза язвително той — и аз споделям мнението на капитана, че може би не е много удобно, и да имате, и да нямате обица. Но ако е да разберете какви са намеренията им, ще кажа, че във време на война е всякога полезно да знаеш накъде ще тръгне противникът. Ако на Пърсел му се иска да изложи скъпоценната си шийка, като отиде да поговори с ония копилета, лично аз смятам, че това е изгодно за нас и с ваше разрешение, капитане — добави той с великолепно изиграна почтителност, — по-скоро одобрявам това намерение.

В същото време той вдигна нехайно дясната си ръка и веднага я пусна. Движението беше толкова бързо и така сдържано, че в очите на Мезън едва ли можеше да мине за гласуване. Но щом спусна ръка, Мак Лауд се обърна към Смъдж и му смигна.

— И аз съм за — каза веднага Смъдж.

— И аз — повтори Уайт.

Хънт също вдигна ръка, последван от Пърсел, Джонсън и Джонс.

— Добре тогава. Щом всички са съгласни — започна веднага Мак Лауд, без да поиска мнението на Мезън и без да оповести резултата от гласуването с обичайната формула, — Пърсел може да отиде, когато пожелае и да изложи с наша благословия живота си на опасност в гората. Ако не виждате някакво неудобство в това, капитане — добави веднага той, — можем да минем към друг въпрос. Днес трябва да се носи вода, а пред вид обстоятелствата, аз съм на мнение, че е добре да теглим жребие кои моряци ще придружават смяната. Смъдж умее да пише и е надраскал имената ни на хартийки… Смъдж, подай шапката на Джонс!

— Писахте ли и моето? — запита великодушно Мезън.

— Капитане, помислих…

— Напишете го — каза Мезън.

— Много любезно от ваша страна, капитане — отвърна чинно Мак Лауд.

Стана, извади из един от многобройните долапи зад себе си мастилницата и перодръжката на лейтенант Саймън и ги остави на масата. Смъдж дръпна трикракото си столче, поизкашля се, издаде напред мишата си муцуна, потопи лакомо пачето перо в мастилницата и започна да изписва буквите една по една. Моряците гледаха мълчаливо и почтително как пише.

— Няма основание да бъда облагодетелствуван — продължи Мезън, загледал строго тавана. — Всеки трябва да поеме своя дял от общата опасност…

„Нима? — помисли раздразнено Пърсел. — Никога не съм виждал Мезън да се катери при буря по мачтите…“ Срещна погледа на Мак Лауд и долови, че шотландецът бе помислил същото. Мак Лауд стоеше прав зад Мезън. След престорената почтителност по мършавото му лице се бе изписало такова дълбоко презрение, че Пърсел се възмути. Мезън имаше страшно противни черти. Но отвратително беше да го виждаш унизен от Мак Лауд до ролята на палячо, когото дърпат с канапче.

— Колко имена трябва да изтегля? — запита Джонс, като сложи на коленете си шапката на Бърт.

Мак Лауд седна и обърна учтиво глава към Мезън. Оставяше му предната част на сцената и почина в подробностите.

— Четири — отвърна вещо Мезън. — Четири са предостатъчно.

Джонс пъхна ръка в двувърхата шапка, извади четири хартийки и остави шапката на масата.

— Хънт.

Хънт изръмжа.

— Ще отидеш за вода днес следобед — заяви Мак Лауд.

Щеше да добави „с пълна пушка“, но запази за по-късно това уточняване.

— Уайт — каза Джонс.

Уайт кимна.

— Джонсън.

— Аз ли? Аз ли? — запита уплашено Джонсън и вдигна ръка към устните си.

— Мислиш, че ще те отминат ли? — отвърна Смъдж. — И ти умееш да стреляш като всеки друг.

— Аз ли? Аз ли? — повтори със слаб глас Джонсън и затътри крака по пода.

Приличаше на уплашена стара кокошка, която дращи пръстта.

— Следващият — каза Мак Лауд, без да го поглежда.

— Джонс — съобщи Джонс.

И се изсмя.

— Хънт, Уайт, Джонсън и Джонс — обяви Мак Лауд. — Съгласни сме, нали?… Струва ми се, че не остана нищо друго, капитане.

Мезън стана и се закова здраво на двата си крака, сякаш очакваше, че подът ей-сега ще се заклатушка.

— Моряци — заяви твърдо той, — припомням ви, че тази вечер всички ще нощуваме в къщата на таитяните.

После махна с ръка. Това значеше, че са свършили. Пърсел излезе пръв заедно с Джонс.

— Ропати — каза той докато слизаха по Източния булевард, — ще ти дам един съвет. Не вземай пушка, когато отиваш за вода.

— Защо? — запита разочаровано Джонс.

За него това беше игра. Безкрайно интересна игра. Ще върви пред смяната за вода с пушка под мишница, ще пристъпва леко, ще се ослушва, ще оглежда всяка шубрака в далечината…

— Ако те видят с пушка, таитяните ще сметнат, че си от лагера на Мак Лауд.

— Ами! — извика Джонс и обърна към Пърсел чистосърдечното си лице. — Те ме обичат. Никога не съм имал разправии с тях.

— Ще престанат да те обичат, щом те видят с пушка.

— Защо? — запита Джонс с детинска усмивка. — Може да помислят, че отивам на лов за диви свини.

— Глупости! — отвърна раздразнено Пърсел.

— Оставям ви — каза обидено Джонс и се изпъчи. — Ще тръгна по Улицата на пасатите. Оттам е по-близо до нас.

— Моля ти се — настоя Пърсел, — размисли.

— Ще размисля — отвърна през рамо Джонс.

„Не трябваше да кажа «глупости» — помисли Пърсел. — Той е в състояние, само за да докаже, че не е пеленаче…“

— Мистър Пърсел — обади се нечий глас зад него.

Той се обърна. Беше Мезън.

— Мистър Пърсел — повтори Мезън, — имам да ви кажа две думи.

— На ваше разположение, капитане — отвърна студено Пърсел.

— Да продължим тогава. Моята къща е по вашия път. Мистър Пърсел — добави той с едва уловима строгост, — вие не вървите в крак с мене.

Пърсел го погледна. „Очевидно не му минава през ум той да тръгне в крак с мене.“

— Мистър Пърсел — започна отново Мезън, — ние имахме известни дребни разногласия. Не винаги съм одобрявал постъпките ви в миналото. Не ги одобрявам и сега. Но поради сериозността на положението, реших да забравя всичко.

Отлично. Мезън се съгласяваше да му прости, че не винаги е бил на едно мнение с него.

— Мистър Пърсел — продължи Мезън, без да обърне внимание на мълчанието му, — научавам, че мисис Пърсел очаква дете през юни. Честитя ви.

— Благ…

— Както знаете — прекъсна го Мезън, — мисис Мезън е в същото положение.

Той се изправи и леко се изчерви.

— Мисис Мезън — добави той — очаква да се освободи през септември.

— Капитане — заяви Пърсел, — разрешете ми на свой ред да ви…

— Надявам се — прекъсна го Мезън, — че ще бъде момче.

Спря се и застана срещу събеседника си.

— Трябва да бъде момче, мистър Пърсел — продължи той като подчерта думата трябва и погледна Пърсел в очите, сякаш възнамеряваше да го държи лично отговорен в случай на неуспех. — Що се отнася до мене — прибави той, — не бих знаял какво да правя с дъщеря. Никога не съм го крил: не обичам слабия пол. Той си е слаб и това изчерпва всичко. Забележете, мистър Пърсел, че аз нямам нищо против мисис Мезън. Както вече имах чест да ви кажа, изборът е добър. Мисис Мезън е жена с вродено чувство за достойнство. Много ми напомня сестра ми. С една дума — тя е леди. Не бих се учудил — заключи той като поклати глава, — ако узная, че произхожда от някое много добро таитянско семейство.

После тръгна отново.

— В крак, ако обичате, мистър Пърсел.

Пърсел смени стъпката си.

— Мистър Пърсел — подхвана Мезън, — не съм набожен човек, но откато узнах положението на мисис Мезън, моля по два пъти на ден всевишния да ми даде момче. И ви моля да се молите в същия смисъл — добави повелително той.

Пърсел сви очи. Очевидно Мезън считаше, че молитвите на едно „вещо“ лице ще окажат повече въздействие от неговите.

— Ще се постарая, капитане — отвърна съвсем сериозно той. — Но тъй като аз нямам никакви роднински връзки нито с вас, нито с мисис Мезън, не мислите ли…

— Помислих вече по това, мистър Пърсел. Господ би могъл наистина да сметне, че се бъркате в нещо, което не е ваша работа. Затова възнамерявам да ви помоля да станете кръстник на детето. Ще се съгласите, че това променя нещата.

— Наистина — отвърна сериозно Пърсел.

— Най-после, струва ми се — продължи Мезън, — че вие сте твърде подходящ кръстник. Пък и нямам друг избор: освен мене, вие сте единственият човек на острова, който може да се сметне за джентълмен.

— Благодаря, капитане — отвърна Пърсел, без да се усмихне.

— Както вече казах — заговори отново Мезън, — това променя нещата. Като кръстник, струва ми се, че имате право да настоите пред господа от какъв пол да бъде бъдещият ви кръщелник. Забележете, че и без това има вероятност в един от двата случая да бъде момче. Аз искам поне да имам равни шансове — и в двата случая да бъде момче. Не е кой знае какво искане — добави той, сякаш желаеше да подчертае, че господ не може да откаже на едно толкова умерено искане.

Стигнали бяха вече пред колибата. Мезън застана до вратичката, която водеше към „мостика“ му и се обърна към Пърсел. Нямаше намерение да покани у дома си дори кръстника на своя бъдещ син.

Сиво-синкавите му очи загледаха планината и лицето му изведнъж се изчерви.

— Мистър Пърсел — каза той внезапно развълнуван, — не съм забравил прекрасното ви държане при смъртта на Джими.

За втори път, откато бяха слезли на острова, той припомняше тази случка.

— Капитане…

— Голяма смелост беше, мистър Пърсел. Вие излагахте живота си. Онзи звяр нямаше никога да ви прости. Щеше да ви остави да изгниете в окови.

Очите му се замъглиха, той отвърна глава и каза сподавено, изцяло обзет от вълнението:

— Ако е момче, ще го кръстим Джими.

Пърсел наведе глава и също се изчерви. Всичко бе забравено в този миг. Дори изпита обич към Мезън.

— Никога — продължи глухо Мезън, — никога не бих дръзнал да се явя пред сестра си без Джими. Животът на сестра ми — добави той — не е бил никога особено радостен. А колкото до моя живот… С една дума, мистър Пърсел, Джими… Джими беше нашето… слънце.

Той изрече тия думи неловко, като че намираше метафората за прекалено дръзка. После замълча, оправи ремъка на пушката си, наведе глава, отвори вратичката и без да продума мина по „мостика“. Пърсел го проследи с поглед.

Като стигна до вратата на колибата, Мезън се обърна. Лицето му беше обляно в сълзи. Усмихна се, вдигна дясната си ръка и извика:

— Момче ще бъде, мистър Пърсел.

— Надявам се, капитане — извика поривисто и Пърсел.

След обяда Пърсел потърси с очи креслото и си припомни с яд, че е у Омаата. Излезе в градината и с няколко стъпки стигна до ибискусовия храсталак, до където отиваше да се разхожда.

— Отивам у Омаата! — извика Ивоа, застана до огрения от слънцето праг на плъзгащата се врата и вдигна ръка към съпруга си.

Пърсел се усмихна и й махна с ръка. И той бе започнал вече да се изразява с ръце. Ивоа напусна огряното от слънцето пространство и потъна изведнъж като в бездна, погълната от тъмната колиба.

Нещо падна до босия крак на Пърсел. Той погледна на земята, но не видя нищо. Обърна се към храсталака. Нещо пак го чукна леко по пищялите. Камъче. Той се спря.

Огледа исполинските папрати, които заграждаха градината му.

— Кой е? — запита глухо, с опънати нерви.

Никакъв отговор. Мълчанието продължи толкова дълго, че той се усъмни дали наистина някой е искал да го улучи. Тъкмо когато смяташе да поднови разходката си, трето камъче го удари по гърдите. Нещо щракна в ума му. Първият им ден на острова. Меани лежеше на тревата под смокинята…

— Итя? — повика полугласно Пърсел.

Чу се смях. Пърсел загледа внимателно папратите. Не видя нищо. Нито един лист не мръдваше. Зад храстите на ибискуса една горичка от исполински папрати го отделяше от дърветата на втората поляна. Беше широка едва десетина стъпки, но така непроходима, че той не бе се опитал нито веднъж да мине през нея. Заобикаляше през Улицата на смокинята.

— О, девойко каменохвъргачко! — извика Пърсел.

Така я бе назовал Меани под смокинята в първия им ден на острова. Чу се сподавен, неспокоен, гугукащ смях.

— Излез от там — каза Пърсел.

— Не мога — обади се гласът на Итя. — Не бива да се показвам.

И добави:

— Ела ти.

Той размисли. Само Итя можеше да го заведе до скривалището на таитяните. Мак Лауд бе прозрял правилно. Пърсел заобиколи полека ибискусовия храст.

— Къде си? — запита той като гледаше широките листа на папратите.

— Тук съм.

Но все още не се показваше. Той отстрани с ръце дебелите гъвкави стъбла, наведе се и се вмъкна в храсталака. Въздухът беше свеж и влажен.

— Къде си най-сетне? — запита нетърпеливо той.

Преплетените стебла му пречеха да стои прав. Коленичи на един крак. Всичко беше влажно, безшумно, потънало в зеленикав мрак. Земята беше покрита с мъх.

Не успя да я види. Само я усети като връхлетя върху гърдите му, свежа и уханна. Влажните й устнички го ближеха по лицето с несръчността и порива на кученце. Той я улови за ръцете и я отстрани. Още по-лошо. Щом я отдалечи, миризмата й го лъхна право в лицето. Ибискусовият цвят в косата, тиаретата, огърлицата от панданусови шишарки… Под широките папратови листа, във влажния, застоял въздух уханието придобиваше необикновена сила. „Ако кожата е добра…“ — бе казала Омаата. Раменете на Итя бяха гладки и меки под пръстите му като детска плът. Едва я виждаше. Само я опипваше и вдъхваше като плод.

— Трябва да поговорим, Итя.

Щом заговори, Пърсел се опомни. С мъка отдели ръце от раменете й.

— Да поговорим! — учуди се тя.

Очите на Пърсел свикнаха с полумрака и тялото на Итя постепенно изплува пред него. Беше коленичила, седнала на нозете си, с изпъкнали бедра, над които се спускаха ивици от бяла дървесна кора. Закръглените рамене бяха наведени напред, от което гърдите й се долепваха една до друга, ръцете й бяха отпуснати до тялото, малко извити от широките хълбоци. Свила бе сърдито устни, но очите й се смееха.

— Да поговорим! — повтори с леко презрение тя и разкърши хълбоци, без да помръдне тънката си снага.

— Слушай, Итя. Ние сме във война.

— Еауе! — извика Итя и кръглото й личице се натъжи. — Еауе! Започва война и много жени ще останат вдовици…

— Точно така. Аз искам да предотвратя войната.

— Да предотвратиш войната — повтори недоверчиво Итя.

— Да, това искам. Ще ме заведеш при Тетаити.

— Кога?

— Сега.

— Сега ли? — възмути се Итя.

— Защо да не е сега?

— Маамаа. Сега не е време да се ходи по слънце. Сега е време за обедна почивка… и за игра.

Настъпи мълчание. После тя се разкърши отново и заговори пак, тихо и сладостно, а тъмните й очи святкаха в полумрака:

— Нека да поиграем, Адамо.

Той я погледна. Каква находка беше думата „игра“. Само тази дума означаваше цял народ, цяла култура! Колко невинна изглеждаше! Ще поиграят на криеница с Итя под исполинските папрати, а като я улови, ще поиграят. Адамо и Итя, голи, вдетенени, върху мъха, като пеленачета на килим… Да поиграем! Да поиграем! Целият живот беше само игра. Сутрин, на хлад, играеха на риболов. Следобед играеха на катерене по кокосовите палми, за да берат орехи. Вечер, след като се захлади отново, играеха на лов на диви свини. Но по пладне, в слънчевата утроба, търсеха сянка и играеха… Глаголът не се нуждаеше от допълнение. Означаваше игра Именно игра. Най-невинната от всички игри.

— Не — отвърна Пърсел.

— Защо?

— Казах ти вече: това е табу.

Изрече неловко думите. Толкова глупаво звучеше на таитянски „играта“ да е табу.

Итя се разсмя.

— От кого е табу?

— От Еатуа!

— Човече — извика възмутено Итя, — ти разправяш несъществуващи неща! Само главатарят или магесникът решават кое ще бъде табу. А не Еатуа. Еатуа си е Еатуа и нищо повече.

Това беше вече същинска ерес: господ не се занимаваше с хората.

— В големия дъждовен остров — заяви Пърсел — Еатуа решава кое ще бъде табу.

Ако се поразмисли добре, и това беше ерес. Но как да обясни на Итя, че бог е вездесъщ?

— Добре — отвърна Итя, — само че тук не е големият остров. Твоето табу няма никакво значение. Защо пренасяш това табу от един остров на друг?

Разисквали бяха вече тоя въпрос. И Пърсел не бе успял никога да се наложи в тоя спор.

— Казах вече, не — отговори твърдо той.

Итя изпъчи гърди, очите й засвяткаха.

— Защо ме обиждаш така, човече? — запита гневно тя. — Да не би да съм свадлива като Ороа? Или простачка като Ваа? Или грозна като Тайата?… Виж ми гърдите! — каза тя и ги повдигна нежно с пълните си ръчички. — Виж корема ми! Хълбоците! — продължи тя и се залюля на място, с вдигнати ръце. — Гледай, човече! Колко са широки!…

Вирнала гръд, вдигнала длани до раменете си, тя наблюдаваше с усмивка на възхищение как хълбоците й се олюляват, сякаш се опияняваше постепенно от собствената си красота.

— Гледай, човече! — повтори глухо и малко дрезгаво тя. — Гледай! Хълбоците ми са толкова широки, че мога да те приема и да нося детето ти.

— Отговорих ти вече — каза Пърсел. — А сега, моля ти се, отведи ме при Тетаити.

Тя се вдърви. Кръглото й личице се затвори, очите й почнаха да мятат мълнии.

— Човече — изпищя гневно тя, — ако поиграеш с мене, ще те заведа в скривалището на моите хора. Ако не поиграеш, ще си отида.

Пърсел я погледна смаян. Ден на изнудвания! След Джонсън — Итя!

— Сърдит съм, Итя — отвърна строго той. — Много съм сърдит.

И без да помисли, че не е време да й доставя удоволствие, повтори:

— I am very angry.[1]

— Why.[2] — запита веднага тя като удължи прилежно устни. Произнасяше уайе без нито следа от х и с добавка на е, но го изрече така ясно и изразително, щото човек просто виждаше как думата изскача, учудена и закръглена, от устата й. — Защо? — повтори тя на таитянски, с невинно изражение, протегнала ръце напред: — ти си любезен, аз съм любезна. Ти си лош, аз съм лоша.

Навела се бе напред, обгърнала с ръце колене, свила на топка тялото си, прилична на плод върху килим от листа: кръгъл, мек, уханен. „И така — помисли Пърсел, — аз съм «лошо дете», защото не искам «да играя»“.

— Итя — каза твърдо той, — ще ме заведеш при твоите и нищо повече. Не искам условия.

— Ти си любезен, аз съм любезна.

— Довиждане, Итя.

— Ти си любезен, аз съм…

— Довиждане, Итя.

— Пак ще дойда утре — каза спокойно Итя и в засмените й, лукави очи, втренчени в неговите, блестеше безусловната увереност, че той най-после ще отстъпи.

— Довиждане! — каза гневно Пърсел.

И се измъкна така непредпазливо из папратовия гъсталак, че си удари челото и притисна дясната си ръка между две стебла.

Докато се прибираше, усети, че слънцето изгаря врата и раменете му. Не пареше, а просто го шибаше. Той ускори ход, навлезе с облекчение в сянката под навеса и се просна на леглото. Припомни си, че Ивоа бе отишла у Омаата. Ах, тази глупава привичка да си ходят на гости! Чувствуваше се сам, изоставен. Не беше така сигурен, както се представяше пред Мак Лауд, че таитяните не смятат всички перитани за врагове. Припомни си бойните традиции на таитяните: ако някое племе убие един ваш човек, съвсем редно е, ако можете, да избиете цялото племе. Сегашният случай обаче беше различен. Пеританите не бяха неприятелско племе, с дълго минало от войни, предателства и жестокости. Повечето от тях бяха поддържали дори приятелски връзки с таитяните, така че възможно беше да се допуснат известни отсенки при отмъщението. Можеха да сметнат например, че врагове са само пеританите, които носят пушки. „Но в такъв случай — помисли с угризение Пърсел — дали не беше по-добре да отстъпя пред Итя и да се срещна с тях? Щях да им кажа да не съдят по външните признаци: Джонс носи пушка само от хлапащина; Хънт не я пълни; Джонсън е решил да не стреля; Уайт гласува против Мак Лауд…“

Видя отново Джонс, както се отдалечаваше преди няколко минути по Улицата на пасатите, вирнал сърдито носле. Щеше непременно да вземе пушката си, когато тръгне със смяната за вода и дори ако този път не му се случи нещо, все пак из гъсталака ще го дебнат скрити очи. Ропати е с пушка: и Ропати значи е против тях. „Трябва да отида веднага при него — помисли си Пърсел, — да предложа да го заместя.“ Но беше горещо, не му се мърдаше. Освен това, ще бъде безполезно. Джонс ще откаже: знае какво трябва да прави, не е пеленаче… и така нататък.

Слънцето и жегата нахлуваха на вълни през широко разтворената плъзгаща се врата и Пърсел се потеше, при все че беше почти гол. Мина му през ума да стане и да затвори вратата, но не намери сили и се задоволи само да се обърне гърбом към светлината. Изпитваше странно чувство: беше уверен, че всеки изминат ден приближава островитяните към нови кланета и все пак не можеше да го повярва. Не го вярваха и другите. Бейкър тръгваше сам на риболов и стоеше по цял ден. Мезън се молеше два пъти дневно на бога да му даде син. Ивоа ходеше на приказки у съседките. Итя мислеше само за игра. А той се излежаваше, както всеки следобед. Войната беше пред тях, бодеше очите, но никой не искаше да я види.

Усети, като всеки ден по това време, да го наляга дрямка. Очите му се затвориха, тялото му натежа върху дюшека от листа, той се унесе, отпусна се полека-лека. Изведнъж се стресна: почувствува се виновен, че заспива, сякаш животът на пеританите зависеше от неговото бдение. „Безсмислица — каза почти гласно той. — Какво мога да сторя?“ Главата му тежеше, болеше го вратът. Под папратите, дето бе стоял с Итя, беше доста хладно и слънцето го хвана изведнъж, когато излезе.

Затвори пак очи, задряма. Непоносима мъка го изтръгна от съня. Същото чувство на угризение, което имаше като дете, когато заспиваше, без да е написал всичките си домашни. Гърлото му се сви. Трябваше да направи нещо, но не знаеше какво. Той се излежаваше, а времето течеше непоправимо; нещо някъде се губеше, и то по негова вина. Не знаеше буден ли е, или спи, обзе го някакъв кошмар, мисълта му се завъртя в една и съща посока, без да може да я спре, един глас повтаряше безспир до ухото му: „Адамо, ти трябваше, трябваше, трябваше…“ Но какво трябваше да направи? В какво беше виновен? В същия миг гласът млъкна и той потъна в тъмен водовъртеж.

Да можеше поне мисълта му да не се върти в тоя тежък кръг, с тази страхотна умора… Да можеше да пристъпи напред, да зърне нещо! Видя пред себе си някаква зелена светлина, беше в подножието на смокинята, залутан из лабиринта от зеленина, търсеше Меани, въртеше се непрестанно около дървото. Някаква сянка тичаше пред него, черен атлетически гръб, който се навеждаше, за да се провре под някой клон. Меани! Не се обръщаше дори! Това траеше с часове. И ето го изведнъж! Ей-тук, над него! Само главата му висеше във въздуха, сред листака, с безкръвно, посивяло лице, увиснало на една страна, като лицето на разпнатия Христос. Той извика: „Меани!“ Очите се отвориха мъчително бавно, вече изцъклени. „Меани! Меани!“ — викаше непрестанно Пърсел. Ако престанеше да вика, Меани щеше да умре. Но дебелите морави устни се полуотвориха, тъмните, тъжни, забулени очи се втренчиха в него: „Адамо — каза бавно Меани, — не биваше…“ „Какво? Какво? — извика отчаяно Пърсел. — Какво не биваше да правя?…“

Събуди се наполовина, изпотен под мишниците и по ребрата. Но тялото му беше като потънало в съня, не смогваше да го размърда. Изведнъж се стъмни. Меани изчезна и Пърсел зърна в окрайнината на смокинята един съвсем мъничък Джонс да тича с пушка в ръка. Не беше истинският Джонс, а някакво момченце, което приличаше на Джонс; то размахваше малка дървена пушка, обърнало глава към Пърсел, и се смееше с луничавото си лице. „Никога няма да го настигна“ — помисли разтревожено Пърсел. Не смогваше да изпъне колене и да затича. Просто влачеше натежалите си и изтръпнали крака след него. Изведнъж Джонс падна. Пърсел едва не се препъна в тялото му. Спря се. Не беше Джонс, а Джими, с лице, смазано от пестника на Бърт, със сплеснат нос, с кървяща уста. Ох, Джими! Джими! „Надявам се, мистър Пърсел — чу той ясно до ухото си гласа на Мезън, — че ще бъде момче.“ Мезън го бе уловил за раменете. „Трябва да бъде момче, мистър Пърсел!“

Събуди се съвсем. Големи черни ръце държаха неговите и ги разтърсваха. Прилоша му от това раздрусване. Започна да мига. Едрите ръце, грамадната надвесена над него снага бяха на Омаата. Ококори очи и изтри уста. До Омаата се бе изправила Ивоа, а до нея — Итя.

— Какво има? — запита той като се облегна на лакът.

Слънцето беше вече доста ниско. Дълго трябва да е спал. Премига, погледна жените, застанали неподвижно край леглото му. Лицата им бяха посивели от страх.

— Какво има?

— Казвай, Итя — прошепна едва чуто Омаата.

Итя го гледаше с треперещи устни.

— Казвай, Итя — подкани я той, обзет от страх.

— Адамо!

— Говори!

— Намериха пушките!

Пърсел се изправи.

— Какво казваш? — извика смаян той. — Какви пушки?

— Пушките на главатаря в пещерата.

— Кои пушки? — викна Пърсел и запуши с ръце ушите си, за да не чува. — Коя пещера?

После изведнъж изкрещя:

— Пушките на Мезън ли? Пушките, които скри в пещерата? В планината?

— Да.

— Луд! — извика той, скочи от леглото и тръгна към вратата.

Спря се замаян. Къде отиваше? Какво можеше да стори? Загледа втренчено Итя.

— Дръзнали са да влязат в пещерата, така ли? Ами тупапау?

— Само Меани влязъл.

Единственият таитянин, който не вярваше в таласъми! Тъкмо той да се случи!

— Кога?

— Когато ние с Авапуи избягахме след подялбата на ваинетата. Меани ни накара да влезем в пещерата. Не искахме. Ама валеше, валеше! И влязохме.

Той я погледна и каза с пресъхнали устни:

— Колко пушки е намерил Меани?

— Осем.

— А бойни припаси?

— Един сандък.

Тоя луд Мезън! Заедно с Ваа бе пренесъл всичко това чак там! „За да продаде кожата си“, ако фрегатата се върне… Нова мисъл прекоси като мълния съзнанието на Пърсел:

— Омаата! Смяната за вода!

Погледна я. Тя трепереше цяла, с обезумял поглед. Не беше в състояние да отговори.

— Смяната за вода? — извика той като се обърна към Ивоа.

— Отидоха.

— Кога?

— Преди малко.

— Колко малко?

— Доста време.

— Колко точно? — извика отчаяно Пърсел.

— Колкото да отидеш и да се върнеш до залива Блосом.

Един час. Навярно бяха стигнали вече до целта. Нямаше да ги настигне. Нямаше да чуят, ако ги повика.

На една миля от смокинята, към средата на планинския склон скалите задържаха водата в малък затворен басейн, скрит в храстите. От там вземаха вода. Като напълнеха всички съдове, те се изкъпваха. Бистрата вода върху черните скали беше награда за дългия път в жегата. Пърсел погледна със свито сърце Итя.

— Знаят ли, че има смяна за вода?

— Знаят — отвърна Итя и наведе очи.

Самата тя им казала! Без умисъл! Раа, Файна и Итя скитали още от сутринта около селото и бъбрели с жените на пеританите, които научавали всичко от съпрузите си. Съвсем не умишлено. Просто такъв бил обичаят. В таитянските острови всичко се узнавало. „Бунтовниците“ бивали всекичасно осведомявани.

Сега причакваха смяната за вода. Дебнеха в храстите зад басейна, скрили в клоните цевите на пушките си. Пеританите щяха да пристигнат. Ще пуснат жените да слязат до басейна и ще останат на билото с пушка в ръка, ясно откроени върху небесния фон. „Господи — простена Пърсел, — таитяните ще стрелят по тях като по мишени в стрелбище.“

— Джонс! — извика той, сякаш момчето можеше да го чуе. Обзе го отчаяно желание да се затече. Да се затече ли? Лудост! Джонс беше сигурно само на десетина стъпки от реката. Как ли се радва, уверен, че щом жените напълнят съдовете, ще може да остави досадната пушка, да развърже престилчицата си и да се хвърли пръв във водата, як, загорял, щастлив.

— Наближават реката — каза тихо Пърсел.

Трите жени гледаха втренчено планината. Но виждаха не нея, а нещо съвсем друго — това, което виждаше и Пърсел. Четиримата перитани пристъпваха бавно между камъните, а смъртта ги чакаше в края на пътя.

— Джоно! — извика сподавено Омаата.

Наистина! Той бе помислил само за Джонс! А щеше да умре и Хънт! И всички останали: Джонсън, треперил цял живот, добросъвестният Уайт, Хънт, който никога нищо не разбираше, и Джонс! Джонс!…

Погледна Омаата. Погледът й беше страшно пуст. Приближи се до нея и я улови за ръка. Тя не мръдна. Клатеше огромната си глава, едри сълзи се търкаляха от неподвижните очи. Ивоа я хвана за другата ръка, а Омаата прошепна като старица:

— Искам да седна.

Грамадната й снага се строполи веднага, сякаш нозете не можеха вече да я държат. Ивоа и Пърсел също седнаха на пода, съвсем близо до нея. След миг Итя се приближи, седна до Ивоа и облегна глава до рамото й. Мълчаха и гледаха планината.

Пеританите вървяха в жегата. Минавала толкова пъти по едно и също място, смяната за вода бе прокарала пътека из камънака и всички се изнизваха в индийска нишка, един по един, боси, безмълвни. Беше много горещо, не им се говореше. Джонсън се оглеждаше плахо. Уайт бе присвил тъжно и спокойно очи. Хънт не мислеше за нищо. Джонс се боеше малко. Съвсем малко. Таитяните го обичаха. Освен това, имаха само копия. Копието не стига далеко. Слънцето припичаше по дясното му рамо. Пот течеше неспирно по гърба, между плешките, и цялото му тяло очакваше сладостно ласката на водата.

Тишината в стаята ставаше непоносима. Пърсел стискаше ръце една в друга и все повече се задъхваше.

— Итя — прошепна той.

— Да?

— Защо не ми каза тогава, че са намерили пушките?

— Кога „тогава“?

— Преди да дойда да поспя.

— Не знаех. Научих, когато се върнах при тях. И веднага дойдох.

Не мърдаха, говореха тихо, като на бдение край смъртник.

— На връщане насам сигурно си срещнала смяната за вода.

— Не минах покрай смокинята. А през горичката. Забавих се.

Безполезно беше да говорят. Всичко беше безполезно. Но трябваше да говорят, да говорят. Иначе щяха да се задушат. Колкото и да стискаше очи, Пърсел все виждаше как четиримата перитани вървят към реката все още живи. Горещо беше, те бяха жадни, уморени, мислеха как ще уредят градинките или колибата си, как ще отидат на риболов. Мислеха, че са живи, а бяха вече мъртви. Все едно, че бяха проснати на камъните, с куршум в сърцето й с отсечена глава.

Слънцето залязваше, а над короната на смокинята планината, осветена само от една страна, изпъкваше поразително, по-близка и по-заплашителна. Сърцето на Пърсел заблъска глухо в гърдите. Той наведе глава, затвори очи и започна да се моли. Но веднага се отказа. Не смогваше да събере мислите си.

Чуха се два далечни гърмежа, един подир друг, после още два — и нищо друго.

— Джоно! — прошепна Омаата.

Вирнала глава, втренчила поглед в планината, тя полуотвори устни и започна да ридае.

[1] I am very angry. (англ.) — много съм сърдит. ↑

[2] Why. (англ.) — защо. ↑

Дванадесета глава

Жените се върнаха на мръкване. Оставиха съдовете на пазарния площад и започнаха веднага погребалните обреди. Тези обреди се състояха от танци и песни, които не бяха никак тъжни и се въртяха около една-единствена тема: играта.

Пърсел ги гледаше смаян. Явно беше, че за таитяните няма никаква разлика между отпразнуването на раждане и оплакването на умрял. И в двата случая те възхваляваха това, което според тях беше най-ценно в живота. Върху няколкото квадратни метра на площад Блосом, осветен с десетки доедое, забучени тук-там на пънове, до късно през нощта, под припева на похотливи песни, танцуваха същите жени, които само преди няколко часа бяха видели как умират техните тане. Пърсел не отделяше поглед от тях. Какво значеше това? Опитваха се да овладеят мъката от смъртта, като карат телата си да изразяват радост от живота? Или поднасяха в последен дар на своите тане блага, на които те вече не можеха да се радват? Или в основата на това опиянение се криеше чистосърдечното признание, че за живите животът си остава все пак приятен?

Пърсел седеше на един пън, а Ивоа бе седнала на тревата в нозете му, за да може да се облегне. Таитяните не бяха позволили на смяната за вода да се върне и да прибере телата, така че те бяха представени от стволове, покрити от жените с плат от счукана дървесина. Амурея не присъствуваше на тържеството. Оу я бе поискал като военен трофей след престрелката и я бе задържал насила при себе си в гората. Танцуваха всички жени, освен Ваа и Ивоа, чието положение не им позволяваше подобни движения. Песните ставаха все по-буйни и Пърсел оглеждаше внимателно лицата на вдовиците, когато минаваха покрай него.

Раздорите между Тайата и Джонсън бяха всеизвестни, но Итиота се разбираше добре с Уайт, а Омаата обожаваше своя тане. И все пак Омаата танцуваше така, както бе танцувала на палубата на „Блосом“, по време на големия дъжд, когато искаше да прелъсти Джоно. Само преди два часа бе ревала като звяр, с неподвижен поглед, сама полумъртва. Сега се усмихваше, ноздрите й потръпваха, големите очи блестяха като слънца. В сластта от движението лицето на Итиота имаше същото изражение, дори Тайата бе загубила мрачното си и затворено изражение. Въпреки различията в снага, размери и красота, всички започваха да си приличат, всички имаха еднакъв скован, унесен израз. Редуваха се да пеят, с вяра, която изключваше всяка пошлост, непреводимите песни, описващи „играта“ в най-малките й подробности. И гласовете бяха странно сродни, едновременно пискливи и пресипнали. По едно време очите на Пърсел срещнаха очите на Омаата и в този безличен поглед той зърна предизвикателен блясък, който го стрелна като удар. Явно беше: тя не го „позна“. В този миг той не беше вече за нея „чеденцето“ й, а тане, като всички други. Самата тя не беше вече Омаата. Смътната сласт в погледа й казваше: Омаата, Джоно, миналото — всичко е свършено. Останала бе само една жена, която танцуваше, защото беше жива и защото животът не беше нищо друго, освен игра.

Авапуи изпищя, отдели се от танцуващите и пристъпи с накуцване към Пърсел. Вдигнала лакът до рамото си, простряла хоризонтално ръка, тя разтърсваше грациозно китката и пръстите си пред кроткото си лице, сякаш искаше да подчертае игриво преувеличено колко много я боли.

— Ай, ай, Адамо! — простена Авапуи, свила полусърдито, полуусмихнато устни.

— Я да видя! — извика Пърсел.

Стана предпазливо, за да не обезпокои Ивоа, накара Авапуи да седне на пъна, сложи на коляното си десния крак на ваинето и започна да разтърква глезена й. Ивоа едва мръдна. Облегна глава о бедрото на Авапуи и продължи да пее полугласно, вковала поглед в танцуващите.

— Къде е Уили? — запита след малко Пърсел.

Трябваше да вика, за да го чуе сред песните.

— В къщи.

— Ще отида да го видя.

— Не отивай.

— Защо?

Авапуи наведе бавно очи и погледна глезена си.

— Ай, ай, Адамо!

— Защо?

— По-полека, моля ти се.

— Защо не бива да отида?

— Няма да ти отвори. Заключи се.

— Какво прави?

— Нищо.

— Как нищо?

— Сяда, става, пак сяда. Хваща се за главата. Когато се приближа…

— Когато се приближиш какво?

— Вика: „Върви си!“ После удря с пестници по вратата. Удря! Удря! А очите му огън!

Настъпи мълчание. Ивоа престана да пее, погали с крайчеца на пръстите си бедрото на Авапуи и каза, като отметна глава назад, за да я види:

— Кожата ти е нежна като коприна, Авапуи. И усмивката ти също. И очите.

Пърсел я погледна. Мъчно можеше да разбере дали Ивоа иска да промени темата на разговора или просто не бе слушала.

— Приятни неща казваш — отвърна бавно Авапуи.

После сложи ръка върху косата на Ивоа, погали я и каза:

— Еатуа да ти дари син. Да му даде креслив глас, за да те събужда когато спиш, и здрави устни — за да те смучат.

Замълча. Ивоа обгърна с ръце гръдта си и затвори очи, усмихна се унесено. Сякаш детето беше вече до нея, голо, сластно, с пълна с мляко уста. Авапуи мълчеше. И тя си представяше момченцето на Ивоа, но не в ръцете на майка му; виждаше го вече как ходи, как минава от ръка в ръка, как му се радва целият остров, сякаш принадлежеше на всички. То подтичваше навсякъде! Появяваше се, голо и учудено, на някой завой, високо колкото житните растения в окрайнините на гората. О, детенце, детенце! Колко приятно беше да го милваш!

— А сега — каза Авапуи с невероятно щастливо изражение — отивам да потанцувам.

— Няма да можеш — забеляза Пърсел.

— Ще мога — отвърна тя и стана.

Пърсел седна отново на пъна и загради с нозе Ивоа. Авапуи направи няколко крачки и изпищя. После се обърна намръщено към Адамо.

— Иди да си легнеш.

— Не — каза внезапно натъжена тя. — Не. Не мога.

Върна се при него, седна до десния му крак и се облегна на коляното му.

Между танцуващите и Пърсел се промъкна сянка. Той вдигна глава. Беше Мезън, с пушка под мишница. Мезън пристъпи напред и се облегна о ствола на една кокосова палма на два метра от Пърсел. Не го гледаше. А когато заговори, постоянно се оглеждаше неспокойно. Зад него, едва видими в сянката на друго дърво, стояха неподвижно Мак Лауд и Смъдж. И те бяха въоръжени. Пърсел не бе чул приближаването им.

— Мистър Пърсел — каза отсечено Мезън, — искате ли да вразумите Бейкър? Затворил се е като луд у дома си и ни изгони. След убийството на Джонс той трябва да разбере, че мястото му е при нас.

— И на мене няма да отвори — поклати глава Пърсел. — Дайте му време да се успокои.

— Време! Време! — изръмжа Мезън. — А тази нощ ще имаме само три пушки срещу четири! Заради този луд!

После добави сухо:

— Не предполагам, че вие ще се съгласите да се въоръжите.

— Не, капитане.

— Изоставяте ни — каза презрително Мезън. — Ако черните ни нападнат тази нощ, ще бъдем само трима.

— Успокойте се, няма да ви нападнат тази нощ.

— Откъде знаете? — запита Мезън с нотка на мнителност в гласа.

— Няма да нападнат през нощта, когато жените оплакват мъртвите.

— Оплакват ли! — възмути се Мезън. — И вие наричате това „оплакване“! Никога не съм виждал по-отвратително нещо! Тия диваци нямат никакво чувство за приличие! Нищо нямат ей-тук — продължи той като се удари по сърцето, — съвсем нищо, това е истината! За песните още както и да е; не ги разбирам, предполагам, че молят бога да упокои покойниците. Но танците! Питам ви, мистър Пърсел, може ли една жена да танцува, когато е загубила съпруга си?

— Танците сигурно имат значение, което…

— Отвратителни са! — прекъсна го Мезън като че изхрачваше сричките една по една. — Отвратителни са, и нищо повече! С радост виждам, че мисис Мезън не участвува в тях. Мисис Мезън е леди. Задоволява се само да пее.

— Съгласен съм с вас, че погледнато отблизо, всичко това е доста чудно, но всеки народ си има свои…

— Не, мистър Пърсел, и аз съм пътешествувал… Но никога не съм виждал една жена да развъртва… долните части на тялото си, за да оплаква своя съпруг. Възмутен съм, мистър Пърсел — добави буйно той, — неизказано съм възмутен.

И замълча, със сковано лице, изправена снага, явно обиден.

— Ще дойдете ли? — запита студено той.

Пърсел го погледна.

— Не, капитане.

— Искате да кажете, че ще нощувате у дома си?

Пърсел кимна. Мезън го погледна изпод вежди и каза съвсем двусмислено:

— Толкова сигурен ли сте, че черните няма да ви сторят зло?

— Никак не съм сигурен — отвърна спокойно Пърсел.

Настъпи мълчание. После Мезън заговори отново:

— Бихте могли да дежурите до някоя бойница. Трябва да се бди на четири страни. А ние сме само трима. Ще можете да ни помогнете, дори без да докоснете пушка.

— В никакъв случай! — отсече Пърсел. — Не разчитайте на мене. С нищо няма да ви помогна.

— Как! — извика гневно Мезън. — Смятате да стоите настрана! Дори след тия убийства!

Ясно. Когато англичаните избиваха таитяни, това ставаше за назидание. Когато таитяните убиваха англичани, това бяха вече убийства.

— И сега ли? — запита буйно Мезън.

Пърсел го погледна. Натиск, изнудване, злоупотреба с чувства: всичко беше налице.

— И сега — отвърна твърдо Пърсел.

Мезън подскочи.

— Недостойно е, мистър Пърсел! — прогърмя той.

После изведнъж млъкна. Песните пречеха на възмущението му.

— Пак ще си поприказваме — подхвърли той с едва прикрита заплаха в гласа.

Завъртя се тежко кръгом и тръгна по Североизточния булевард; Мак Лауд и Смъдж вървяха от двете му страни. След малко Пърсел сложи ръце върху главата на Ивоа.

— Отивам да си легна.

— И аз също.

— Аз не — каза тъжно Авапуи.

Щом Адамо и Ивоа станаха, тя зае мястото на Адамо и ги загледа как се отдалечават. Как завиждаше на Ивоа! Тя щеше да има дете, а нейният тане имаше най-важното качество за един мъж: беше нежен. Авапуи затананика, загледа танцуващите, и твърде скоро почувствува самотата си. Запя по-силно и запляска в такт ръце. Но самотата не я напусна. Авапуи стана и отиде да седне при Ваа. Не я обичаше много, обаче за най-голяма нейна изненада Ваа се обърна и й се усмихна. Може би и Ваа се чувствуваше сама, след като нейният тане се бе затворил в къщата на таитяните. Облегнала се бе на една кокосова палма. Тананикаше, без да отваря уста, а очите й бяха тъжни. „Може да убият и нейния тане. Може и моя. Ауе! Жени!“ Авапуи пъхна ръка под лакътя на Ваа и като видя, че Ваа не я отблъсква, сложи глава на рамото й.

Пърсел и Ивоа не бяха изминали и десет метра по Улицата на пасатите, когато Ивоа каза съвсем тихо:

— Да тръгнем покрай горичката.

Пърсел се спря, напрегна слух и прошепна:

— Чу ли нещо?

— Не.

Но добави:

— Страх ме е да не стрелят по тебе.

— Няма да стрелят — отговори Пърсел.

Но и той започваше да се страхува. Ослуша се отново, загледан в тъмнината напред. Нищо не мръдваше, само клоните на кокосовите палми се полюляваха високо над главата му. Запалените на пазара доедое светеха зад него. Чудесна мишена беше, осветен откъм гърба върху тъмния фон. Отиде при Ивоа край горичката.

— Кои да стрелят? — запита тихо той. — Нашите ли?

— Може и другите.

Стисна му ръката да мълчи и го повлече уверено из мрака.

Когато си легнаха в къщи, след като затвориха вратата и завързаха как да е с въжета плъзгащите се стени, Ивоа каза, без да мръдне глава.

— Меани няма да те убие. И Тетаити може би не. Но Тими и Оу — сигурно.

— Защо?

— Един от двамата е стрелял в Ропати. Или Оу, за да вземе Амурея, или Тими, за да я даде на Оу.

— А мене защо ще убият?

— Знаят, че обичаше Ропати и се боят да не отмъстиш за него. Но най-напред ще убият Уили.

— Защо Уили?

— Защото от Уили се страхуват повече.

Тя млъкна. Не беше вече така тъмно, както когато се връщаха от площад Блосом. През процепите на плъзгащата се стена се промъкваше малко светлинка. Когато обърна глава, Пърсел едва можа да забележи лицето на Ивоа. Светлината като че се бе събрала само върху корема й. Лъскав, закръглен, наедрял, той се подаваше като купол из полумрака.

— Не мога да повярвам, че Ропати е мъртъв — каза тихо Пърсел.

Ивоа мълча толкова дълго, та той помисли, че е заспала. Но в същия миг видя, че тя опипва леко грамадните си хълбоци.

— И аз — каза тя, като престана да движи ръка.

После продължи:

— Но не мисля много за него.

— Защо?

— Защото мисля за детето си.

И тъй като Пърсел мълчеше, тя запита:

— Лошо ли е?

— Не, не е лошо.

След малко Ивоа подхвана отново:

— Погледни! Пак ме рита!

— Не виждам нищо — отвърна Пърсел.

— Дай ми ръката си.

И тя сложи дланта му на корема си.

— Ето! Усети ли?

Той се смая от силния удар.

— Не те ли боли?

— Да, малко! — отвърна тя като се засмя радостно с гърления си смях.

После престана да се смее. Двамата замълчаха и тя продължи с променен глас:

— Много хора ще измрат докато се роди.

Тези думи смразиха Пърсел като прокоба. Той мълчеше — с пресъхнала уста, с разтуптяно сърце. Стараеше се да надвие страха си. Минаха няколко секунди, след това долепи чело до рамото на Ивоа и си пое дълбоко дъх. По-добре беше вече. Но когато заговори, гласът му беше беззвучен и задъхан от тревога.

— Може би и аз.

Предизвикателство ли? Или подмилкване пред съдбата? Изпита презрение към себе си за тия думи.

— Не! — заяви невероятно настойчиво Ивоа, сякаш това зависеше от нея. — Не! Ти няма!

— Защо?

— Ще те пазя — отвърна решително тя.

Той се засмя. Колкото безсмислено и да беше, думите й го успокоиха. А какво можеше да стори Ивоа?

Ново продължително мълчание. Страхът се отдръпна постепенно като морски отлив, а под него стояха непокътнати мислите от вечерта.

— Ивоа — запита Пърсел, — защо бяха тия танци?

— Защо са все тия „защо“, о мой перитански тане?

Тя се усмихна нежно в тъмнината. О, Адамо, Адамо! Никога не е доволен да живее като таитянин! Никога не е спокоен. Все се тревожи. Все търси нещо. Все иска всичко да узнае…

— Защо бяха тия танци, Ивоа?

Тя вдигна в тъмнината прекрасните си рамене.

— Какво да се прави? — въздъхна тя. — Отиват си. Казват им сбогом.

— Но защо… с тия танци?

Облегнал се бе на лакът и се стараеше да види лицето й.

— Няма други — отвърна Ивоа.

Отчайващо. Обяснението не обясняваше нищо. Той отпусна глава на леглото.

След малко потърси до себе си ръката на Ивоа и заспа. Обърната към него, Ивоа се мъчеше да го зърне в тъмнината. Адамо заспиваше всякога така, изведнъж, като че се затваря врата.

Когато дишането му стана бавно и равномерно, Ивоа стана безшумно, излезе от къщи и отиде да вземе от навеса пушката, която й бе дала Ваа. Това беше една от пушките, които пеританският главатар държеше у дома си; Ваа я научи как да я пълни. Ваа разбираше от пушки. Умееше дори да стреля. Главатарят я бе научил.

Ивоа не се върна в колибата. Отдалечи се само на три метра от навеса, плъзна се в исполинските папрати, облегна се о едно дебело стъбло, сложи пушката на коленете си и започна бдението. Ако дойдат, ще дойдат през градината. Тими ще върви напред с факла в ръка. Ще я тури под треските в навеса. После ще се скрие в някой храсталак и ще зачака, насочил пушка към плъзгащите се врати. Оу ще чака пред другата врата. „Не — помисли с надежда тя, — Оу няма да дойде тази нощ. Тази нощ е с Амурея.“ Ако Тими дойде сам, беше сигурна, че ще може да го убие. Ще го остави да се приближи съвсем и още преди да е успял да остави факлата, ще опре цевта на пушката в гърба му…

Положила длани върху пушката, изопнала снага, облегнала глава о ствола, тя чакаше. Не й се спеше. Ще й се доспи призори, тогава ще трябва да се бори отчаяно със съня. Дълго ще има да чака. Ще чака. Не е сама. Детето мърдаше в корема й. А пък Адамо спеше в колибата. Спеше, сякаш няма никаква война! Адамо! И пушка нямаше дори! Не искаше да убива никого! Тя се усмихна сурово в тъмнината. „Спи, Адамо — каза безгласно тя, — спи, мой тане! Спи, мой прекрасен маамаа тане!…“

Едва съмваше, когато Пърсел се събуди. Ивоа се бе навела над него.

— Всичко е готово — каза усмихнато тя.

Той също се усмихна, но бе веднага поразен от умората в погледа й. Разтревожи се. Колко бе отслабнала! Все по-уморена изглеждаше от бременността.

— Отивам да се измия — каза той.

Тоалета си правеше в навеса. Стана, отиде до вратата, отвори я и я затвори след себе си. В същия миг се чу изстрел и един куршум избръмча край ушите му.

Всичко това стана така бързо, че той се закова на място, зашеметен, загледан в окрайнината на горичката, без да разбере, че бяха стреляли тъкмо срещу него и без да помисли да се прибере.

Но някой зад него отвори, ръката на Ивоа го сграбчи и той се намери отново в колибата, зад затворената врата, облегнат о рамката й. Беше съвършено спокоен.

Ивоа го гледаше посивяла, с треперещи устни. Изведнъж се залюля, протегна ръце. Той я улови, прегърна я и я отнесе на леглото. Сложи я, изправи се успокоен, но задъхан. Погледна я, усмихна й се само с поглед. Не бяха разменили нито дума.

Върна се към вратата.

— Не отваряй! — извика Ивоа.

Той направи знак с ръка, че няма да отвори, но все пак отиде до вратата. Куршумът не бе успял да пробие изцяло тежкото дъбово дърво и върхът му се подаваше на височина на гърдите. Пърсел извади ножа си и се залови да измъкне куршума. Всичко бе станало в онази частица от секундата, когато се бе обърнал да затвори вратата след себе си. Отдръпнал се бе настрана и куршумът го бе пропуснал само с няколко сантиметра. Докато дълбаеше дървото, най-много се чудеше на това, че не изпитва никакво чувство. Вечерта, когато Ивоа бе казала: „Много хора ще измрат, преди да се роди“, бе изпитал за миг страшна уплаха. А сега смъртта бе минала до него и той не чувствуваше нищо.

В този миг се чу нов изстрел. Той се отдръпна.

— Адамо! — извика Ивоа.

Не, този път не стреляха срещу колибата. Той изтича до прозорчето и погледна плахо навън. Бейкър стоеше насред Западния булевард и оглеждаше окрайнината на гората. Пушката му димеше.

Само след секунда някой почука на вратата. Пърсел отвори. Бейкър нахълта, повлякъл за ръка разчорлената и запъхтяна Амурея. Ивоа стана, изтича при нея и я прегърна.

— Доведох я, за да ми преведете каквото разправя! — каза грубо и заповеднически Бейкър.

Беше уморен, отслабнал, с унесен поглед. Говореше отсечено, със стиснати зъби, с едва сдържана грубост.

— Предполагам — продължи той, — че ония мръсници са стреляли срещу вас.

— Така мисля — каза Пърсел.

Върна се до вратата и продължи работата си. Не му хареса тона на Бейкър. Това „срещу вас“ беше неприятно.

— Бях на пътечката с Амурея — продължи трескаво Бейкър, — чух изстрела, видях, че нещо мърда из гъсталака и стрелях.

Седнал на едно столче, той пълнеше пушката си докато говореше. Амурея и Ивоа седяха на леглото. Мълчаха и гледаха ту единия, ту другия. Пърсел продължаваше да дълбае вратата. Старата дъбова дъска, от която беше направена, беше твърда като желязо. Пърсел работеше с уверени и точни удари, като натискаше с длан дръжката на ножа.

— Тази сутрин избягала от леговището им — каза Бейкър като посочи с брадичка Амурея. — Докато Оу спял. Дойде право при мене.

И добави малко по-спокойно:

— Искам да ми преведете…

— Свършвам — каза Пърсел.

Успя да пъхне върха на ножа в направения процеп. При втория опит куршумът се плъзна, но се спря на половината път. Той издълба още малко наоколо. Куршумът отскочи изведнъж толкова бързо, че се търкулна на земята. Пърсел го вдигна, повъртя го няколко пъти в ръце, доближи го до окото си и го разгледа внимателно.

— Учудва ли ви нещо? — запита Бейкър.

— Не — отвърна Пърсел, докато прибираше куршума в джоба си.

Дръпна едно столче и седна срещу Амурея. Тя каза веднага тихо, но гневно:

— Тими беше.

— Тими ли уби Ропати?

— Да.

— За да може Оу да те вземе?

— Да.

Пърсел погледна бегло Ивоа. Убийство от любов, извършено под прикритието на войната. Дребно престъпление под сянката на голямото. Ивоа бе отгатнала вярно.

— Одобряваха ли другите?

— Така.

— Какво значи това „така“?

— Когато Ропати падна, Меани и Тетаити много се разгневиха. Но Тими каза: „Ропати имаше пушка“; отвори пушката и вътре имаше онова нещо, дето убива. Тогава Тетаити каза: „Добре.“ После каза на жените: „Вземете вода и си вървете…“

„Щастие е все пак — помисли Пърсел, — че не е помислил да ни победи, като ни остави без вода.“

— После?

— После Оу рече: „Искам Амурея.“ Аз почнах да бягам, ама Оу тича много бързо, настигна ме, тръшна ме на земята, сложи ръка на главата ми и каза: „Ти си моя робиня.“

Тя замълча. Пърсел я насърчи с поглед да продължи.

— Отрязаха им главите.

Каза го без вълнение, без нито следа от укор. Такъв беше обичаят. Спазили го бяха.

— После?

— Счупиха пушките.

— Какво? — подскочи Пърсел. — Кои пушки?

— На пеританите.

— Счупиха ли ги? — извика нетърпеливо Пърсел. — Искаш да кажеш, че са ги „отворили“? Отворили са пушките на пеританите?

— Отвориха ги, изпразниха ги. После ги счупиха.

Вдигна ръка, като че размахва пушка и я разбива о скала. Гледаше учудено Пърсел. Това се подразбираше от само себе. Убиват неприятеля. След като го убият, му отсичат главата. После счупват оръжието му.

— Значи — започна възбудено Пърсел, — счупиха пушките?

— Да, но най-напред ги отвориха. Пушката на Жълтокожия беше празна. Тогава Меани рече: „Жалко, че го убих.“ А Тетаити се ядоса и каза: „Когато Скелетът уби Кори и Меоро, Жълтокожият бе насочил пушката си срещу нас.“ Другите рекоха: „Право казваш.“

— И счупиха пушките?

— Да.

— И четирите?

— Да.

Погледът на Ивоа не се отделяше от лицето на Адамо. Не разбираше учудването му. Таитяните разполагаха с осемте пушки от пещерата. Предостатъчно им бяха.

— Сигурна ли си, Амурея? — запита отново Пърсел. — И четирите ли? Нито една ли не запазиха?

— И четирите.

После добави:

— Тетаити ги счупи една по една.

Пърсел пъхна ръце в джобовете си, стана, направи няколко стъпки из стаята и отиде да погледне през прозорчето към окрайнините на гората. След малко се обърна, погледна Амурея и изпита угризение. Откато бе влязла в стаята, той се бе държал с нея само като към източник за сведения.

— Амурея — каза кротко той и се върна да седне срещу нея.

Сложила смирено ръце на коленете, с изправена снага, с намусено и затворено лице, тя гледаше втренчено Пърсел с искрящи очи.

— Таоо — промълви тя, без да повиши глас.

Повтори няколко пъти това таоо, но Пърсел не можа да разбере дали очаква той да отмъсти, или възнамерява да го стори сама.

— Какво значи това таоо? — запита Бейкър.

— Отмъщение.

Пърсел почти не обърна внимание на прекъсването. Гледаше Амурея. Колко променено беше личицето й! Припомни си я такава, каквато беше през първия месец на острова, когато се разхождаше край горичката, ръка за ръка с Джонс… И изведнъж Пърсел видя необикновено ясно пред себе си Джонс, късите му коси, порцелановите очи, доверчивата усмивка. Затвори очи и се наведе. Ужасно беше. Ужасно, като студено стоманено острие, което пронизва корема ви. Наведе се още, очаквайки болката да стигне до своя връх и да започне да намалява. Отвратително, непоносимо беше да си кажеш: „Всичко е свършено.“ Свършено! Думата беше безсмислица, когато се касаеше за човек! Един миг, един ден, една задача можеше да се свърши. Но човешко същество — не! Нито усмивката! Нито нежният светлик в очите на Ропати!

— Ще превеждате ли? — запита нетърпеливо Бейкър.

Пърсел се обърна към него, погледна го за миг, без да го вижда, и започна да превежда. Превеждаше всичко, машинално, без да пропусне нито една подробност, включително счупването на пушките.

— Попитайте я — каза Бейкър — отдавна ли е успяла да избяга от Оу.

Пърсел преведе. Амурея вдигна глава.

— Колкото да отидеш до смокинята и да се върнеш.

— Три четвърти час — каза Пърсел.

Бейкър стана и тръгна със светнали очи към Амурея.

— Амурея — запита дрезгаво той, — искаш таоо ли?

— Да! — отвърна Амурея.

— Уили таоо! — продължи Бейкър като се удари силно по гърдите. — Уили таоо Оу! А ти ще ми помагаш! Разбираш ли какво значи „помагаш“! Как се казва „помагам“?

— Таутуру — отвърна машинално Пърсел.

— Таутуру Уили таоо Оу — каза твърдо Бейкър и потупа пушката си. — Разбра ли?

— Да.

Тя стана, с дива радост в очите. Бейкър я улови за ръка, изпъчи се, погледна я и каза с обезумели очи:

— Амурея таутуру Уили таоо Оу!

— Да! — изпищя Амурея.

— Обяснете й! — продължи трескаво Бейкър като се обърна към Пърсел. — Тя трябва да ме заведе до леговището на ония мръсници и да ми послужи за подмамка.

— Ти си полудял! — извика Пърсел като стана. — Няма да направиш такова нещо! Отиваш да те убият! И тебе, и нея!

— Може и да ме убият — отвърна Бейкър, а обезумелите му очи святкаха победоносно, — но преди това ще претрепя поне един от тях! Ще претрепя, Пърсел! Бог ми е свидетел, че ще претрепя!

— Бейкър! — извика Пърсел.

— Не ми говорете, за бога! — изрева Бейкър и обърна към него изкривено от ярост лице. — Вие сте виновен за всичко! За всичко! Безусловно за всичко! Не трябваше да ви слушам! Ако бях изпратил Мак Лауд на оня свят, когато разпределяше жените, нямаше да има война с черните и Ропати щеше да си е жив! Господи! Човек може да си изгуби ума! Все тая мисъл ми се върти тук! — продължи той и разтърси глава. — Постоянно виждам как оная вечер щях да се нахвърля върху мръсния шотландец и да му забия ножа. Господи! Щях да скоча върху му, да го изтърбуша, а Ропати щеше да си е жив и досега! Щеше да си е в къщи сега — продължи той със сълзи на очи, — щеше да закусва пред колибата си, а пък Амурея щеше да стои зад него. Аз щях да мина покрай тях и щях да го попитам: „Ще дойдеш ли на Въжения бряг с мене, или няма?“ Господи! Сякаш го виждам, седнал до масата, пред отворената врата, кротко усмихнат, зает да изпъва мишците си. Горкото глупаче…

Сълзи се стичаха по бузите му, не можеше вече да говори.

— Слушай, Бейкър.

— Няма да ви слушам! — заговори Бейкър с ново озлобление. — Искам само да й преведете какво чакам от нея; ако не искате, все едно, ще се оправя някак! Обзалагам се на едно нощно дежурство, че ще ме разбере! Амурея — викна той, — таоо Оу!

— Да! — отвърна Амурея.

— Таоо, Оу! — повтори в самозабрава той, а черните му очи мятаха мълнии. — Чудесен риболов ще има тая сутрин, Пърсел! Ето ми стръвта — продължи той, като вдигна ръката на Амурея до рамото си — и бог да ме убие, ако не уловя някоя едра риба на въдицата си!

Запъти се към вратата.

— Това е самоубийство! — викна Пърсел изпревари го и го улови за раменете. — Няма да ти позволя да го сториш!

— Пуснете ме! — извика Бейкър.

Сборичкаха се за миг мълчаливо. Пърсел усещаше под сгърчените си ръце твърдата и жилава снага на Бейкър. Не го пускаше. Бейкър държеше с дясната си ръка Амурея, с другата оръжието и се опитваше да се изтръгне от ръцете на Пърсел като го удряше с мургавата си глава. С издут врат, издадени челюсти и искрящи очи, той приличаше на копой, който се дърпа от връвта.

— Пуснете ме, казвам ви! — изрева той. — Вие сте причина за всичко, вие и проклетата ви библия! Господи! Намразих ви! Намразих и себе си, задето ви послушах! Погледнете, погледнете най-после докъде ни доведохте с вашите библейски приказки! Шест души са вече мъртви на острова!

— Послушай ме! — извика Пърсел и увисна отчаяно на раменете му. — Ще ме послушаш, щеш не щеш! Това, което искаш да направиш, е лудост! Неизказана лудост! Сам! Сам срещу четирима! Непременно ще те убият!

— Какво от това като ме убият? — изрева Бейкър.

Не му минаваше през ум да пусне Амурея, за да освободи едната си ръка, а само мяташе яростно глава от ляво на дясно, за да се изскубне от ръцете на Пърсел.

— Пуснете ме! — крещеше той.

— И Амурея при това! — каза Пърсел. — Нямаш право да си служиш с нея! Не мислиш какво ще я правят след като те убият!

— Защо пък да живее! — изрева Бейкър. — Ропати е мъртъв.

— Бейкър!

— Господи! Пуснете ме, Пърсел! Няма да ви послушам! — продължи той и го прониза с озлобен поглед. — Тъкмо защото ви послушах, малкият загина!

— Бейкър, ужасно е това, което…

— Пуснете ме, казвам ви!

Пусна ръката на Амурея и стисна пестник. Пърсел се наведе, за да избегне удара. Закъсня. Усети в цялата си глава страшно сътресение, залитна назад, стената на колибата го пресрещна и го удари в тила.

Лежеше на пода, съзнанието му витаеше в някаква мека белота, не усещаше болка, разбираше, че се движи назад като удавник. Полуотвори очи. Всичко наоколо му плуваше в белезникава мъгла, която минаваше на изблици пред него. Искаше да вижда, да вижда! Започна да мига, но това изискваше огромно усилие, очите се затваряха помимо волята му. Отворени, затворени, отворени, затворени… Никакво упражнение не бе му се струвало някога по-мъчно. Мигаше непрестанно, мъглата започна да изтънява, някой сложи ръка под врата му, бузата му се отпусна на нещо меко и топло. Мъглата се разсея, проникна малко светлина, появи се смътно очертано лице. Изведнъж му се зави свят, заболя го челюстта, не беше в състояние да мисли. Вкопчи се с две ръце в раменете на Ивоа и успя да седне. Остана така, седнал на пода, подкрепян от Ивоа, с желание да повърне… В следния миг светлината нахлу в съзнанието му с ледена сила, той си припомни всичко.

— Бейкър! — викна отчаяно той.

Учуди се на собствения си глас — слаб, нито мъжки, нито женски глас, който му се стори смешен. Никой не му отговори. Насили се да обърне глава, силна болка прониза челюстта му, очите му огледаха невероятно бавно стаята. Вратата на колибата зееше пред него, широко разтворена към горичката.

— Бейкър! — повтори неясно той.

После отпусна глава на рамото на Ивоа и си пое въздух; рамото на Ивоа бе овлажняло под бузата му.

— Адамо — прошепна тъжно и напевно Ивоа.

Обгърнала с черните си ръце белорусата снага на своя тане, тя го люлееше. Маамаа. Перитани маамаа. Тими бе убил Ропати, а Уили преби Адамо! Ауе! Войната завърлува като болест, всички мъже станаха маамаа. „О, Адамо — помисли пламенно тя, — само ти си добър!“

— Помогни ми, Ивоа — помоли Пърсел.

Тя му помогна да стане. Той се чувствуваше неуверен и слаб, залитна и се опря с дясната си ръка о стената.

— Ще отида да се измия — каза той, като правеше усилие да овладее гласа си.

— Почакай малко.

— Не — отвърна той с наведена глава. — Сега ще отида.

Пусна се от стената, прекоси със залитащи стъпки стаята, излезе през плъзгащата се врата в градината и стигна до навеса.

Току-що бе привършил тоалета си, когато дойде Ивоа.

— Йоре ити[1] дойде — каза тихо тя, като посочи колибата. — Иска да те види. С пушка е.

Пърсел сви вежди.

— Йоре ити ли?

— Внимавай. Не ми харесват очите му.

Пърсел заобиколи безшумно къщата, промъкна се край стената и погледна вътре, преди да влезе през плъзгащата се врата. Смъдж стоеше гърбом, изправен пред входната врата. Пушката му беше не на рамо, а в ръка. Пърсел беше бос. Пристъпи полека по двете дървени стъпала и се озова само на два метра от Смъдж.

— Смъдж — повика го полугласно.

Смъдж се разтрепера неудържимо, обърна се с уплашен поглед и препречи пушката пред гърдите си.

— Какво искаш? — запита със студено изражение и зорък поглед Пърсел.

Смъдж постепенно се успокои.

— Мезън и Мак Лауд ви викат — озъби се той.

Издал напред муцуна, с лъскави като черни топчета малки очи, той говореше със странна смесица от безочливост и уплаха. При все че беше с голи ръце, Пърсел го бе стреснал с безшумната си поява зад гърба му.

— Ще бъдеш ли добър да кажеш на Мезън и Мак Лауд да дойдат тук? — отговори след малко Пърсел. — Някой стреля тази сутрин срещу мене. Затова нямам намерение да се разтакам из острова.

— Може би не сте разбрали — ухили се злобно Смъдж. — Имам заповед да ви закарам в колибата на таитяните. Няма защо да важничите с мене, Пърсел. Казвам ви, че имам заповед.

— Заповед ли? — вдигна вежди Пърсел.

— Заповед да ви закарам, щете не щете.

Пърсел го погледна. Дали наистина бе получил такава заповед, или я бе измислил?

— Не вярвам, че такова нещо би било възможно — отвърна спокойно Пърсел. — Никой няма право тук да ми дава заповеди. Ако Мезън и Мак Лауд искат да ме видят, ще ги приема. Но няма да се мръдна от тук.

— Не искат да ви видят — заяви тържествуващо Смъдж. — Искат да ви подведат под отговорност. Не се самоизмамвайте, Пърсел. Не сте свободен вече. Мой пленник сте. И ако се опитате да бягате, ще ви застрелям.

Суровите му очи светеха с такава злоба, че Пърсел се изплаши за миг. Сложи ръце зад гърба си и ги стисна. Главното беше да запази спокойствие. Да размисли.

— В какво ме обвиняват? — запита бавно той.

— В предателство.

— Само в това ли? — отвърна насмешливо Пърсел.

Но насмешката прозвуча фалшиво дори за собствените му уши. Настъпи мълчание. После Смъдж каза:

— И така, ще дойдете ли?

Пърсел се поколеба, след това погледна очите на Смъдж, лекото потреперване, което откриваше зъбите му, и разбра. Ако го последва, нямаше да стигне жив до колибата на таитяните.

Отстъпи две крачки, взе едно трикрако столче, седна й облегна ръка зад гърба си о ръба му. По дланите му непрестанно се стичаше пот.

— Чу, нали — заяви той, — няма да се мръдна от дома си. Иди кажи на Мезън и Мак Лауд да дойдат тук.

Мина цяла секунда, после Смъдж каза с писклив фалцет:

— Ще ме последвате, Пърсел, или ще ви убия като куче.

В същия миг вдигна пушка и се прицели. Пърсел се наведе напред, пристана незабележимо от столчето, а ръката зад гърба стисна още по-здраво ръба му. Едно на сто надежда. Едва едно на сто.

— Ако ме убиеш в собствената ми къща — каза той като втренчи очи в очите на Смъдж, — не виждам как ще можеш да твърдиш, че съм се опитал да избягам.

— Не се грижете за мене — отвърна Смъдж.

Ръцете му трепереха на пушката. Всички козове бяха на негова страна, но нещо все пак не вървеше. Ще убие това копиле, другите двама няма да се противопоставят и той ще вземе Ивоа. Пръстът му потреперваше на спусъка, той имаше безумно желание да го натисне, но не — не вървеше, този мръсник беше прекалено спокоен, нещо не вървеше. Допрял големия си нос до пушката, Смъдж надушваше опасност и стоеше неподвижен, свиреп, но предпазлив, като плъх пред леговището си, еднакво готов и да нападне, и да бяга.

— Ако се страхуваш да не избягам — каза Пърсел, — остани тук с мене и изпрати някого да повика Мак Лауд и Мезън.

— Нямам нужда от тях, за да екзекутирам един предател — отвърна Смъдж.

Но все още не стреляше. Пърсел стисна столчето и си каза: „Да говоря, да говоря, трябва да говоря, ако не говоря, ще стреля.“ Но секундите минаваха, той търсеше отчаяно, а не намираше какво да каже.

Мълчанието стана изведнъж непоносимо. Върху огрения от слънцето под се появи сянка, увеличи се, удължи се. Пърсел обърна глава. Ивоа бе застанала пред плъзгащата се врата. Прицелила се бе с пушка в Смъдж.

— Ивоа! — извика Пърсел.

Смъдж отклони глава от насочената пушка и пребледня. Оръжието му беше все още насочено към Пърсел, но трепереше в ръцете му, а черните очички, малки и лъскави като копчета на обуща, бяха втренчени с ужас в Ивоа.

— Ивоа! — извика Пърсел.

— Кажете й да не стреля, лейтенанте! — извика сподавено Смъдж.

Пърсел пристъпи бързо, улови пушката на Смъдж за цевта и я изправи. Беше много близо до него, та Ивоа не би дръзнала да стреля.

— Дай ми пушката — каза сухо той.

Смъдж се подчини, завъртя се с гръб към вратата и въздъхна. Пърсел беше сега между него и Ивоа; и при все че беше с пушката му, Смъдж не се страхуваше от него.

Настъпи мълчание. Пърсел се учудваше, като виждаше Смъдж толкова близо до себе си, почти долепил гърди до цевта на пушката, която му бе отнел.

— Не се ли боиш, че мога да те застрелям? — запита полугласно той.

Усещаше невероятна умора във всичките си мускули и му се искаше да седне.

— Не — отвърна Смъдж, без да го поглежда.

— Защо?

— Защото е противно на разбиранията ви.

Ново мълчание. После Пърсел каза, без да повиши глас:

— Отвращаваш ме.

Но и това не беше вярно. Нямаше сили дори да се възмути. Нозете му трепереха и той мислеше само да седне.

— Пушката е моя — каза неочаквано Смъдж.

Говореше полужално, полуумолително, като хлапе, на което по-големият брат е отнел играчката.

Пърсел вдигна пушката, изпразни я в тавана и я подаде на Смъдж, без да продума. След гърмежа в покрива настъпи трескаво вълнение. Навред се разбягаха гущерчета. Пърсел сви очи, но не можа да ги види. Чувствуваше се замаян, слисан, повдигаше му се.

— Благодаря — каза Смъдж.

Всичко беше съвсем недействително. Преди миг Смъдж щеше да го застреля, а сега му благодареше като дете.

— Йоре ити — обади се Ивоа.

Беше на две стъпки, с пушка под мишница, с невъзмутимо лице. Смъдж потрепера, сякаш му бе ударила плесница.

— Слушай, Йоре ити — повтори Ивоа. Втренчи в него сините си очи и изрече извънредно бавно, на английски, като че повтаряше урок на дете:

— You kill Adamo! Me kill you![2]

Смъдж я гледаше, пребледнял, омагьосан, със сухи устни. И тъй като не отговори нищо, тя повтори без нито следа от гняв или омраза, сякаш изказваше нещо очевидно, което се опитваше да втълпи в съзнанието му:

— You kill Adamo! Me kill you! Understand?[3]

Смъдж овлажни устни.

— Understand?[4]

Той кимна утвърдително.

— Можеш да си вървиш — каза уморено Пърсел. — И Кажи на Мезън и Мак Лауд, че ги чакам.

Смъдж нарами пушката си и излезе, без да се обръща, дребен, изпъчен, жалък, с едно рамо по-високо от другото. Пърсел се облегна до рамката на вратата и си пое дълбоко дъх. Повдигаше му се от погнуса.

Обърна се. Ивоа също гледаше през рамото му отдалечаващия се Смъдж.

— Не посмях да стрелям — каза тя със съжаление, — защото се страхувах да не би да не го улуча и той да те убие след това.

Изразът в очите й смая Пърсел. Не можеше да познае Ивоа. Станала бе изведнъж съвсем друга жена.

— Откъде е тази пушка, Ивоа?

— Дадоха ми я.

— Кой?

Тя замълча и зачака, без да отделя поглед от неговия. За пръв път, откато бяха мъж и жена, отказваше да му отговори.

— Дай ми я — каза Пърсел.

Тя поклати глава.

— Дай я! — повтори той и протегна ръка.

Тя отново поклати глава и отстъпи с бързина, каквато не би очаквал при сегашното й състояние.

— Чуваш ли, дай я! — извика нетърпеливо той и пристъпи към нея.

Тя избяга веднага. Промъкна се през плъзгащата се врата и изчезна в градината.

— Ивоа!

Трябваше да направи невероятно усилие, за да изтича подир нея. Нозете му едва държаха. Заобиколи покрай ъгъла на къщата, стигна до навеса. Нямаше я.

— Ивоа!

Обиколи къщата и се върна от там, отдето бе тръгнал. Стори му се, че чува шумолене на листа из ибискусовия храст в дъното на градината. Изтича нататък с огъващи се нозе. Нищо не мръдваше. Заобиколи шубрака и навлезе в исполинските папрати. Повика отново Ивоа, но гласът му се стори слаб и глух. Наоколо му владееше непроницаем зеленикав полумрак. Притаи дъх и се ослуша. Нищо не мръдваше.

Тогава се отпусна на колене, облегна длан на мъха и се простря по гръб. Челюстта го болеше, всичките му мускули бяха като смазани, обзе го страшна умора, щом затвори очи, му се зави свят. Отвори ги отново. Нищо не се промени. Обърна се предпазливо на една страна и започна да прави дълбоки равномерни вдишвания. Бори се дълго време така с прилошаването, но едва успяваше да си възстанови силите и най-после бе надвит, победен. Наведе се, повърна с мъчително хълцане и се отпусна назад. Въздухът изведнъж се разреди, той отвори уста, очите му се замъглиха, изпита ужасното усещане, че ей сега ще умре.

Когато дойде на себе си, по лицето, по ребрата и бедрата му се стичаше пот. Усети някакъв полъх, обгърна го приятен хлад. Плуваше във вода, безучастен, изоставен, без да мръдне дори ръка. Вдъхваше жадно живота, щастлив до мозъка на костите, щастлив, неподвижен, но щастлив… Мина време. Жив беше, чувствуваше, че е жив, чудесно е да си жив. Каза на глас: „Чудесно е, чудесно, чудесно.“ В същия миг нещо някъде се скъса, кракът му се отпусна с внезапно трепване, сякаш бе паднал в празно пространство, и той помисли: „Ония ще дойдат, лошото е все още пред мен…“

Пърсел заобиколи ибискусовия храст и тръгна по пътеката, втренчил очи в колибата си. И тримата бяха вътре, седнали, с пушки между нозете, наредени като на театрална сцена, неподвижни като артисти при вдигане на завесата. Мак Лауд бе облегнал гръб о входната врата, Мезън и Смъдж — от двете страни на плъзгащите се врати, насред стаята — празно трикрако столче. „Моето място — помисли Пърсел. — Мястото на обвиняемия…“

Забави ход. Нищо особено във вида им. Мезън, стегнат от глава до пети, с обуща и вратовръзка, с двувърхата шапка в нозете му; Мак Лауд с бялата фланела; Смъдж по панталони, с гола снага, с отпуснато дясно рамо и сивеещи косми по хлътналите гърди.

Босият крак на Пърсел търкулна някакво камъче. Очите на тримата се обърнаха едновременно към него и Пърсел бе поразен от безизразността им. Лицата им бяха празни, безлични, без нищо човешко. „Съдийски глави“ — помисли Пърсел и по гърба му полази студ.

Ускори ход, изкачи двете стъпала и тръгна към празното столче. В същия миг разбра. Столчето беше поставено насред стаята, а тримата мъже се бяха наредили около него, за да попречат на обвиняемия да избяга. „Разпореждат се вече с мене като с вещ“ — помисли с отвращение Пърсел.

— Седнете, мистър Пърсел — каза заповеднически Мезън.

Пърсел понечи да седне, но веднага се изправи. Беше у дома си. Никой нямаше да му заповядва в собствения му дом. Взе столчето, отдалечи го от стената, стъпи на него и се наведе напред, облегнал десния си лакът о коляното и сложил лявата си ръка в джоба.

— Мистър Пърсел — започна Мезън, — случило се е нещо много сериозно: жена ви се е прицелила с пушка в Смъдж.

— Точно така — отвърна Пърсел. — Смъдж се бе прицелил в мене. Без намесата на Ивоа, щеше да ме убие.

— Не е вярно! — извика пискливо Смъдж. — Той отказваше да дойде, капитане. Аз го заплашвах, но нямах намерение да стрелям.

Мезън вдигна ръка.

— Не прекъсвай, Смъдж. Откъде е тази пушка, мистър Пърсел?

— Не зная.

— Аз ще ви кажа: открадната ми е била.

— Открадната!

— Открадната, мистър Пърсел. Сметката е проста. На „Блосом“ имаше двадесет и една пушки: осем френски, които са сега в ръцете на черните, и тринадесет английски, които след пристигането ни на острова бяха разпределени както следва: Хънт една, Бейкър една, Джонс една, Смъдж една, Уайт две, Мак Лауд две, у мене четири. Вие нямахте нито една.

— Точно така.

— Като спаднем четирите английски пушки, загубени от смяната за вода, англичаните имат сега само девет пушки: Бейкър една, Мак Лауд две, Смъдж една и аз четири, плюс едната на Уайт, или всичко пет. Общо, повтарям, девет пушки, от които три са тук, една у Бейкър и пет, повтарям пет, в резерва в колибата на таитяните, под охраната на мисис Мезън, която, отбелязвам мимоходом, се държа великолепно още от началото на враждебните действия и в която имам безусловно доверие.

Той помълча.

— След доклада на Смъдж, мистър Пърсел, преброих веднага пушките, предадени за пазене на мисис Мезън. Намерих само четири. Мисис Мезън беше много разстроена. Заяви, че не е давала, нито заемала никому никаква пушка. Имам безусловно доверие в нея. Затова заключавам, че, използувайки случайна небрежност на мисис Мезън, някой е откраднал една пушка. Питали ли сте жена си, мистър Пърсел, откъде е пушката й?

— Да.

— Е добре?

— Не пожела да отговори.

— То се знае — каза победоносно Мезън.

Тъй като Пърсел мълчеше, той добави:

— Опитахте ли се поне да й я отнемете?

— Да, но не успях. Избяга.

— Избяга! — извика Мезън. — Избяга, мистър Пърсел! И вие не изтичахте след нея?

— Изтичах, но тя избяга. Скри се в горичката.

— Мистър Пърсел — извика Мезън, почервенял от гняв, — кого ще накарате да повярва, че млад и пъргав мъж като вас не може да догони една жена — и то жена, която… която… с една дума, очаква бебе…

— Казвам истината — отвърна сухо Пърсел. — Не ви задължавам да ми вярвате.

Мълчанието трая цяла секунда. Мезън се наведе и каза, втренчил в Пърсел сиво-синкавите си очи:

— Не зная дали си давате сметка за сериозността на отговорите ви. Авапуи току-що ни каза, както преведе Омаата, че Бейкър е изчезнал в горичката заедно с Амурея, за да причака Оу. Това е лудост, разбира се. Изходът е очевиден: Бейкър може да пипне или не Оу, но него положително ще убият. И следователно: още една пушка по-малко за нас.

Пърсел сви устни и Мезън като че сам се изненада, макар и малко късно, от отвратителния си израз.

— Разбира се — продължи той, — ще ми бъде мъчно, ако Бейкър се остави да го убият. Но фактът си е факт: с неговата смърт загубваме една пушка. Тази сутрин имахме девет; без откраднатата остават осем. Без пушката на Бейкър — седем. Седем пушки, мистър Пърсел! Седем пушки срещу тринадесет у черните!

— Тринадесет ли?

Осемте французки, плюс четирите от смяната за вода, плюс пушката на Бейкър.

— Успокойте се — отвърна Пърсел, — черните са счупили пушките на смяната.

— Счупили ли? — извика Мезън и погледна Мак Лауд. — Счупили, мистър Пърсел? Не мога да повярвам!

Пърсел се изправи.

— Ако не можете да ми повярвате всеки път, когато отварям уста, не виждам някаква полза да отговарям на въпросите ви.

— Счупили ги! — продължи Мезън, без да го чува. — Но жените от смяната не казаха такова нещо.

— Те не са били вече там, когато е станало това, Амурея ми каза.

— Жалко, че единственият ви свидетел не е налице — подхвърли хапливо Мезън, — но ако фактът е верен…

— Фактът е верен! — извика гневно Пърсел. — Осемнадесет месеца съм плавал с вас и никога не съм ви дал повод да се усъмните в думите ми. Освен това, тук вие сте в моя дом, а докато сте в моя дом ще ви бъда признателен, ако не изказвате предположение, че лъжа.

Пое си дъх. Чувствуваше се много по-леко след като отплати на Мезън.

Последва мълчание. Смъдж разглеждаше нахално обущата си. Мак Лауд, със съвършено неподвижна мъртвешка глава, бе втренчил поглед в планината. Отметнал бе назад столчето си и като го задържаше на двата му крака, облягаше о вратата мършавия си гръб. Мезън се бе изчервил като божур.

— Напомням ви да се успокоите, мистър Пърсел — каза той с изражение на неописуемо нравствено превъзходство. И тъй като Пърсел се готвеше да възрази, продължи, обръщайки се към Мак Лауд: — Ако фактът, който мистър Пърсел ни доложи, е верен, необикновено много ще се радвам. Това би означавало, че ще се борим с черните при равно въоръжение. Загубихме численото си превъзходство. Много е важно за нас огневата ни мощ да не е по-ниска от тази на противника.

Когато той млъкна, Мак Лауд поклати важно глава в знак на съгласие. Погледът на Пърсел мина от единия към другия. Поразен бе от важния им вид: приличаха на двама командуващи армии.

— Да се върнем на пушката, мистър Пърсел — започна все така високомерно Мезън, — знаете ли как жена ви е турила ръка на това оръжие?

— Не.

— Имате ли представа как възнамерява да го използува?

— Да.

— Кажете ни, моля.

— Тъй като аз съм единственият невъоръжен човек в острова, тя е сметнала навярно за свой дълг да ме закриля.

— От кого да ви закриля?

— От двата съществуващи лагера.

— Та нима някой от лагера на черните ви мисли злото?

— Да.

— Кой?

— Тими.

— Защо?

— Защото е убил Джонс и се страхува, че може да му отмъстя.

— А от нашия лагер?

Пърсел се засмя студено.

— Оставям на вас грижата да отговорите на тоя въпрос.

— Хм! — изръмжа Мезън.

И добави:

— Знае ли да стреля жена ви?

— Не — отвърна Пърсел.

После се поправи:

— В същност не зная.

— Казахте „не“, после се поправихте — забеляза мнително Мезън. — Защо?

— Ивоа е могла да се научи да стреля, без да узная това. Когато се прицели в Смъдж, държеше съвсем правилно пушката.

Пърсел наведе поглед. По-добре беше Смъдж да не знае, че Ивоа се е страхувала да не би да не го улучи от три метра разстояние.

— От кого би могла да се научи? — запита нервно Мезън.

— Казах ви вече, не зная.

Мълчание. След това Мезън заговори пак.

— Мислите ли, че ще видите жена си?

— Не. Не мисля.

— Защо?

— Защото знае, че ако се върне в къщи, ще й отнема оръжието.

— И какво ще прави тя, според вас?

— Ще стои в горичката да следи кой ще се приближи насам.

Смъдж се размърда неспокойно, а Мак Лауд погледна Мезън.

— Струва ми се — каза Мезън, — че ако поискате да си дадете малко труд, ще я намерите.

— Така ли мислите? — запита Пърсел като посочи гората. — Потърсете я сам, ако смятате, че ще сполучите.

Смъдж проследи с поглед ръката му, пребледня и отдръпна столчето, за да се прикрие зад рамката на плъзгащите се врати.

— Имам да ви задам още някои въпроси — каза сериозно Мезън.

Пърсел се поизправи.

— И аз имам да ви задам някои въпроси. В качеството си на съдия ли ме разпитвате?

— Да.

— В какво ме обвинявате?

— В предателство.

Пърсел го погледна, обзет от пристъп на обезсърчение. Тази четвъртита, тъпа, упорита глава… как можеш да я накараш да разбере нещо?

— Вие сте, значи, мои съдии — подхвърли горчиво той като ги изгледа. — И тримата ли? — запита с вдигнати вежди.

— Да.

— Предполагам, че в края на разискванията ще решите с гласуване дали съм виновен, или не.

— Да.

— В такъв случай правя отвод срещу един от съдиите.

— Срещу кого?

— Срещу Смъдж.

Смъдж подскочи и погледна Пърсел със смесица от гняв и уплаха.

— Защо? — запита Мезън.

— Опита се да ме убие.

— Мистър Пърсел — каза Мезън, — аз дадох заповед на Смъдж да ви доведе доброволно или насила. Ако се е прицелил във вас, смятам, че моята заповед го оправдава.

— Не правя намек за тази случка — отвърна Пърсел като прегъна сложения на трикракото си столче крак и се наведе напред. — Както знаете, тази сутрин някой стреля срещу мене. Куршумът заседна във вратата ми. Аз го извадих.

Пърсел свали крак от столчето, извади от джоба си куршума, прекоси стаята и го подаде на Мезън. Всички погледи бяха втренчени в него.

— Сам ще установите — каза той като отсичаше всяка дума, — че куршумът е английски…

— Не разбирам — отвърна Мезън.

— Не е вярно! — извика почти едновременно Смъдж.

Пърсел посочи с ръка Смъдж.

— Погледнете Смъдж, капитане! Той разбра! Веднага разбра! Таитяните имат французки пушки, капитане! Следователно, не е стрелял таитянин!

— Не е вярно! — изрева Смъдж. По челото му лъщеше пот.

— Мълчи, Смъдж — каза Мезън.

Той въртеше в недоумение куршума в ръцете си.

— Куршумът е наистина английски — заяви след малко Мезън. — Но не виждам защо Смъдж би искал да ви убие.

— Смъдж иска Ивоа.

— Искате да кажете, че Смъдж се е опитал да ви убие, за… да се ожени за съпругата ви?

— Точно така — отвърна Пърсел. — Само че сметката му е крива. — Ако аз изчезна, той няма да ме преживее за дълго.

Погледна бегло Смъдж. Той беше пребледнял и се бе свил на столчето си. Мак Лауд се хилеше безгласно.

— Нищо не разбирам от цялата история — каза важно Мезън. — Защо Смъдж ще се стреми към чужда жена? Има си вече своя.

Пърсел го погледна. В известни отношения старият беше невероятно простодушен. Но дали това беше наистина простодушие?

— Защо Тими уби Джонс? — запита след малко Пърсел.

— Това е друга работа — отвърна високомерно Мезън. — Ние сме англичани, не сме диваци.

— Вярвайте ми — заяви Пърсел, — че и в Англия има хора, които убиват съседа си, за да си присвоят жена му.

Мезън се изчерви, отвърна глава и каза стеснително и раздразнено:

— Не виждам какво печелим от тия разсъждения. Те ми се струват съвършено безнравствени.

— Ще ви кажа моето мнение — обади се изведнъж Мак Лауд с провлечения си говор. — Всичко това е роман, и то роман, който почива върху приказките, че черните са счупили пушките на смяната за вода. А кой разправя тия приказки? Пърсел. От кого казва, че уж ги е научил? От Амурея. А къде е Амурея? В горичката. С една дума: Пърсел го казва, без да го доказва. Да предположим сега, че черните не са счупили нищо. Тими взема една английска пушка и отива да надупчи Пърсел, когато той отваря сутрин вратата си…

Пърсел го погледна яростно. Само преди миг Мак Лауд се хилеше като гледаше Смъдж, а сега му се притичаше на помощ.

— Едно нещо забравяш — каза сухо той. — За Тими би било много опасно да стреля срещу мене посред бял ден, и то застанал в окрайнините на горичката срещу къщата ми. За да си отиде, би трябвало да мине през Източния булевард или през Западния булевард. Без никакво прикритие.

Този тактически довод като че направи впечатление на Мезън.

— Това е доста вярно — забеляза той, навел очи към куршума, — пък и не е ясно защо Тими би сменил оръжието си. Френските пушки са отлични. И по-леки от нашите.

Размисли няколко секунди, вдигна глава и погледна Пърсел.

— Все пак това са само предположения и вие не можахте да докажете нищо против Смъдж. При тези условия решавам да не взема под внимание отвода ви.

Говореше твърдо, но явно беше, че случката го е разстроила. Пърсел протегна ръка и той му върна куршума.

— Не ви питам — каза Пърсел като му обърна гръб и тръгна към масата — дали Смъдж е бил тази сутрин при вас, когато сте чули гърмежа. Не искам да ви затруднявам.

Взе връзката банани от масата, извади един и започна да го бели. Полуседнал на масата, с пълно спокойствие и самообладание, той загледа отново Мезън. Брадичката го болеше малко, когато говореше, но всяка следа от слабост бе изчезнала.

— Смъдж не беше при нас — заяви Мезън след като помисли.

Пърсел му кимна.

— Благодарен съм ви, че го признавате — каза той като престана да бели банана. — Благодарен съм ви също за признанието, че срещу Смъдж има поне съмнения. Но да смятате, след всичко това, че Смъдж има моралното право да бъде съдия — това вече ме учудва.

Мак Лауд явно се забавляваше. Виж го ти, архангел Гавраил! Каква смелост! Смъкнал бе платната на стария с тази история за английския куршум! Мак Лауд присви очи и си припомни със съжаление времето, когато имаше събрание и архангел Гавраил му беше опозиция! Господи, човек не скучаеше тогава нито миг! Все трябваше да хитрува против него! Все трябваше да се старае да го изхвърли на брега! Хубави времена бяха! Но проклетите черни провалиха всичко! Стисна до болка зъби: „Тия копилета!“ — помисли яростно той. Но няма да му смъкнат кожата! Не, на него няма да му смъкнат кожата! Ще им се изплъзне! Може би единствен той от всички черни и бели ще успее да се изплъзне! Само той от всички черни и бели копилета! „Островът ще бъде мой!“ — помисли той в изблик на радост. Пое дълбоко дъх, вдигна клепачи и погледна планината на хоризонта. „Господи — помисли си, — островът ще остане на мене!“

Колкото повече продължаваше мълчанието, толкова по-неловко се чувствуваше Мезън. Отсъствието на Смъдж в момента на гърмежа го бе убедило окончателно, но той не можеше да отмени решението си, а чувствуваше колко се е разколебала позицията му. От друга страна беше неизказано оскърбен от държането на Пърсел. Никога не бе виждал един обвиняем да сяда на маса и да яде банан пред съдиите си. Това беше положително неприлично. Но Пърсел беше у дома си. Най-после и масата, и бананът си бяха негови, имаше право и върху едното, и върху другото, нямаше какво да се каже. За пръв път в живота му уважението към външните форми се сблъска у Мезън с уважението към собствеността и това сблъскване го караше да мълчи.

Пърсел започна да бели втори банан. Не го вършеше преднамерено, просто прилошаването под папратите му бе изпразнило стомаха: беше гладен. Но в същото време усещаше непрекъснато какво става в съзнанието на Мезън и въпреки опасността, на която беше изложен, това го забавляваше. Трудно беше наистина да обвиниш в държавна измяна човек, който седи на маса и яде някакъв плод. Едно толкова тежко обвинение изискваше по-голяма церемониалност. „Какви комедии! — помисли Пърсел. — Колко хората обичат външната страна на нещата и всичко, което им дава власт над другите! Мезън би бил възхитен, ако имаше в този миг черно було и съдийска перука, за да може да ме осъди на смърт!“

Изтри пръстите си с кърпа, прекоси стаята, седна на столчето за обвиняемия, облегна се удобно на стената и погледна Мезън.

— Мистър Пърсел — каза веднага Мезън, — откато сте в острова, вие оставяте впечатление, че сте на страната на черните, против съотечествениците си.

Пърсел поклати глава.

— Защищавах интересите на таитяните, защото те бяха сериозно онеправдани; и не само интересите — и достойнството им. По същия начин бих защищавал интересите и достойнството и на съотечествениците си.

— Вие смятате, значи, че отговорността за тази война пада върху англичаните?

— Пада върху Мак Лауд и тия, които гласуваха с него. Пада и върху вас, защото станахте съюзник на Мак Лауд след убийството на Кори и Меоро.

— Мистър Пърсел, въздържайте се да ме критикувате.

Пърсел вдигна вежди и запита отчетливо:

— Защо?

Мезън потърси отговор, не намери и продължи високомерно:

— Сам аз ви чух да казвате, че Мак Лауд не бил в положение на законна самоотбрана, когато убил двамата черни. Поддържате ли това гледище?

— Поддържам го.

— Както ми казаха, Кори се готвел да прониже Мак Лауд с копието си и тогава Мак Лауд стрелял.

— Това е вярно, но Мак Лауд го бе предизвикал предварително. Хвърли му камък в лицето.

— Кори ми се подигра — заяви Мак Лауд като върна столчето на трите му крака и втренчи в Пърсел суровите си очи.

— Чух как Бейкър ти се подигра жестоко при подялбата на жените, но ти все пак не му стори нищо.

— Тогава беше друго. Не мога да позволя на един черен да се държи с неуважение към мене.

— Две мерки ли имаме?

— Разбира се!

— Е добре, виждате до къде ни доведе това правило: шестима убити.

— Тези разсъждения само ни отклоняват от въпроса — каза нетърпеливо Мезън. — От това, което казахте, мистър Пърсел, заключавам, че когато черните избягаха в гората, вие напълно сте ги оправдали.

— Не е вярно. Не одобрявам, че прибягват към насилие.

— Но все пак смятате, че делото им е справедливо?

— Справедливо е — отговори натъртено Пърсел.

Сиво-синкавите очи на Мезън засвяткаха. Сви се, прибра врат в раменете и наведе напред четвъртитото си чело, сякаш щеше да се нахвърли срещу някого.

— Мистър Пърсел — започна отсечено той, — през ноември ви доверих, че имам намерение да скрия пушки в една пещера. Вие сте единственият англичанин на острова, с когото споделих това свое намерение. Черните избягват завчера в гората и още на следния ден намират оръжието ми. Тъй като сте и единственият англичанин, който желае успех на делото им, заключавам, че именно вие сте им посочили скривалището.

Пърсел скочи.

— Вие сте луд, Мезън! — извика гневно той. — Как дръзвате да изречете такова обвинение срещу мене? Ами че вие сам не вярвате в него! Аз не искам оръжие за себе си, та ще отида да го дам на другите!

— Как ще обясните тогава, че черните са намерили толкова бързо пушките ми?

— Меани открил още през ноември вашата пещера. Служила му е да крие там Итя и Авапуи.

— Кой ви каза?

— Итя.

— Кога?

— Вчера.

— По кое време?

— Няколко минути преди засадата.

— Очевидно! — каза Мезън.

Пърсел го погледна с искрящи очи, но не каза нищо.

Мезън заговори пак:

— Как ще обясните, че черните са знаели за отиването на смяната за вода?

— Техните жени бяха постоянно във връзка с нашите.

— Искате да кажете, че са ни шпионирали?

— Не съзнателно. Но таитянките са бъбриви.

— Мисис Мезън не е бъбрива — заяви студено Мезън.

Пърсел отвори уста да възрази, но промени намерението си. В същност това възхищение на Мезън от съпругата му беше почти трогателно. Жалко, че не се разпростираше нито за всички от нейния пол, нито за цялото й племе.

Мезън заговори отново с крайчеца на устните си:

— Може би мисис Пърсел е дрънкала с Итя?

Пърсел сви вежди. Мисис Пърсел беше, разбира се, бъбрива…

— Не зная — отвърна сухо той.

И добави:

— Жените на англичаните са девет. Защо смятате, че тъкмо моята трябва да е разговаряла с Итя за отиването за вода?

— А вие бяхте ли разговаряли с нея по тоя въпрос?

Пърсел седна.

— Не, разбира се — отвърна той като сви рамене. — Защо? Какво ми влиза в работа? След малко ще ме обвините, че съм устроил засадата.

— Не ви обвинявам в нищо подобно. Защо не ме предупредихте, когато черните избягаха в гората?

— Защо ще ви предупреждавам?

— За да мога да прибера оръжието си от пещерата.

— Значи не вярвате вече, че аз съм посочил скривалището на таитяните?

— Не разбирам — отвърна озадачено Мезън.

— Издадохте се — продължи Пърсел като стана и стъпи с един крак на столчето. — Никога не сте вярвали, че аз съм открил скривалището ви на таитяните.

Мезън го загледа втренчено, като се червеше и мигаше.

— Изяснете се, моля.

— Не можете едновременно да ме обвинявате, че съм издал тайната ви и да ме укорявате, че не съм ви предупредил. Или съм предател, или съм халосан. Едно от двете.

— Не виждам противоречие — отвърна Мезън. — Именно защото не ме предупредихте, помислих, че сте издали тайната ми.

Мак Лауд наклони глава настрана. Чудесно завъртя руля! Не се надяваше, че старият ще се покатери така бързо по гребена на вълната!

— Но аз дори не знаех коя е пещерата! — извика разгневено Пърсел. — Не знаех дори, че сте изпълнили намерението си да пренесете там оръжието. Не си представях, че може да поискате от другиго освен мене да ви помогне, а пък Ваа бе отказала да го стори, защото се страхуваше от тупапау.

— Мисис Мезън успя да надделее чувствата си.

— Как бих могъл да отгатна това? — запита раздразнен Пърсел. — Нямам честта да познавам мисис Мезън така добре, както я познавате вие!

Мезън го прекъсна рязко:

— Да не говорим за мисис Мезън!

— Но това е наистина безсмислица! От четвърт час насам ме обвинявате в какво ли не. Като ви слуша човек, излиза, че съм виновен за всичко. Виновен съм и когато не върша нищо! Ако ще отчитаме отговорностите, не забравяйте, че вие научихте таитяните да стрелят и че пушките, с които стрелят, са ваши.

— Още веднъж — да оставим настрана моята личност.

— Моята ще оставим настрана! Защо ще се ползувате с предимство при разискванията? И какво друго, освен оръжието в ръцете ви, ви позволява да ме съдите?

В далечината се чу гърмеж. Пърсел млъкна, пребледня и се вкова. В разгара на защитата си бе забравил Уили.

— Оня момък Бейкър май изпрати Оу на оня свят — обади се Мак Лауд с провлечения си говор.

Мезън обърна глава към планината и каза полугласно:

— Добре я свърши.

Смъдж също изви глава, но не каза нищо.

Зачакаха, без да мръднат, втренчили поглед в планината. Мезън извади часовника си; тиктакането изпълни веднага стаята. Ако не последва друг гърмеж, значи Бейкър е успял да избяга. Пърсел напрягаше тревожно слух. Никога не бе се ослушвал така напрегнато, за да чуе само тишина.

Още два гърмежа един подир друг. Пърсел стана и пъхна ръце в джобовете си.

— Свършиха го — каза тихо Мезън.

— Какво ви кара да мислите така? — запита гневно Пърсел.

— Той не е имал време да напълни отново пушката си. Изстрелите бяха от тях.

— Може да не са го улучили.

— Може.

— Не — намеси се след малко Мак Лауд, — гърмежите бяха само два, а те са трима. Ако първите двама не бяха го улучили, щеше да стреля третият.

— Третият може да е зает другаде — каза отчаяно Пърсел. — Например може да гони Амурея.

— Не — възрази Мезън, — малко вероятно е. И тримата са се нахвърлили върху Бейкър. С Амурея ще се занимаят после.

— А не забравяйте — подхвана Мак Лауд, — че всеки от тях има по две пушки. Ако не бяха го улучили, щяхме да чуем нови гърмежи.

— Може двете им пушки да не са постоянно пълни — подхвърли хапливо Пърсел.

Мак Лауд вдигна рамене и размени поглед с Мезън, сякаш искаше да каже: „Какъв смисъл има да спорим? Той отрича очевидни неща.“ Този поглед направи на Пърсел по-силно впечатление от всички доводи, които му противопоставяха. Затвори очи. И веднага видя Бейкър — прострян на камъните, мъртво блед, с черен отвор в гърдите.

Мезън наблюдаваше Пърсел. Поразен бе от неподвижността на лицето му. Почти щеше да каже: „Съкрушен съм, мистър Пърсел.“ Но се въздържа. Стори му се неуместно да изказва съболезнования на обвиняем.

Пърсел седна, сложи ръце на коленете си, вирна глава, изпъна врат и загледа втренчено пред себе си.

Смъдж отметна нетърпеливо перчема си. Унесът на Пърсел му върна малко смелост и той си позволи да се поразмърда. Долепил до рамото си цевта на пушката, Мак Лауд започна да чука по коленете с мъртвешките си пръсти. После улови с лявата ръка пръстите на дясната и започна да ги дърпа един подир друг, без палеца. Като свърши, той промени ръцете и започна отново. При всяко подръпване на ставите се чуваше леко изпращяване, последвано от пукане. Като свърши тази операция, Мак Лауд вдигна глава и погледна Смъдж. Смъдж се поизкашли, издаде напред долната си устна, проточи муцуна и посочи презрително Пърсел. След малко Мак Лауд потърка нозе о пода и премести погледа си на Мезън. Но Мезън отбягна да го погледне. Искаше му се да си отиде и се укоряваше за това желание, като за някаква подлост. Дългът повеляваше да върви докрай. Трябваше да поднови разпита, а не смогваше да си наложи това. Замайването на Пърсел му напомняше собственото му замайване, когато бе загинал Джими.

Нещо се промъкна покрай десния ъгъл на къщата, откъм навеса. Мезън грабна пушката, завъртя се и коленичи. Но веднага стана. Бяха жени. Пристъпваха една подир друга, безшумно като невестулки, застанаха рамо до рамо пред плъзгащите се врати, но не влязоха в стаята. Дошли бяха всички, освен Ивоа и Ваа — черна, неподвижна, плътна група, над която властвуваше високата снага на Омаата. Не продумваха. Само по очите им личеше, че са живи.

Мезън сви вежди, после забеляза с гордост, че Ваа не бе напуснала мястото си. Махна леко с ръка, сякаш пъдеше рояк мухи и каза нетърпеливо:

— Вървете си! Вървете си!

Никоя не мръдна.

— Омаата — извика заповеднически Мезън, — кажи им да си вървят!

Омаата не отговори. Тогава Мезън погледна Мак Лауд, сякаш го молеше да се намеси… Мак Лауд поклати глава. Нямаше намерение да предизвиква пред хора красноречието на Ороа.

Мезън изгледа жените. Те бяха втренчили в него мрачните си, тревожни очи.

— Какво искате? — извика раздразнено той.

Никакъв отговор.

Пърсел не мръдваше. Не беше отпаднал, а вдървен и напрегнат, като изпаднал в каталепсия. Лицето му беше неподвижно, погледът втренчен, очите облещени и понеже не мигваше, сълзите се лееха по бузите му. Тези сълзи бяха поразителен контраст с безстрастното и почти вкаменено изражение.

Мезън гледаше Пърсел и не се решаваше да заговори. Не можеше да се освободи от спомена за десетте минути, които бе прекарал в кабината си след убийството на Джими. Виждаше се отново, застанал прав до масата, пред отворената кутия с пистолетите, сложил ръце върху капака. Гледаше прозорчето пред себе си, гледаше го и не го виждаше, не смогваше да мисли. Капакът на кутията се плъзна от ръката му, чу се тракване, той трепна, наведе очи към пистолетите. Джими беше мъртъв… Тогава всичко угасна, той остана сам в тъмнината, погълнат от студена, смразяваща вода, задушаваше се…

Смъдж губеше търпение. Още от пръв поглед забеляза, че Ивоа не е с жените. Навярно скиташе в горичката около колибата с пушка в ръка, безшумна като змия, и един господ знаеше дали няма да реши, когато той излиза, да му запрати един куршум в гърба, ей-тъй, само за да го изпревари. Размърда се на стола си, срещна погледа на Мак Лауд и каза полугласно:

— Да си вървим ли?

Мак Лауд посочи с брадичка Мезън и се намръщи. Трябваше да чакат. Старият стоеше прав срещу вятъра, с отпуснати платна. Явно беше, че няма вече сили да поднови разпита; този разпит и цялата проклета разправия бяха в същност негово хрумване. А какво бяха намислили тия дяволски негърки и защо бяха дошли да ги поглеждат под вежди, без да продумват…

— Да си вървим — каза Мак Лауд.

И се изправи така ненадейно, че столчето му падна с трясък на пода. Пърсел подскочи, стана, премига, обърна бавно, мъчително глава на дясно, сякаш го болеше врата, и погледна Мак Лауд. После все така бавно се обърна на ляво, плъзна взор към Смъдж, без да го погледне, задържа го по-продължително върху жените и най-после го спря на Мезън.

— Е добре — заяви с внезапна ярост той, — какво чакате? Разстреляйте ме!

Мак Лауд вдигна столчето си и седна. Мезън бе почервенял.

— Надяваме се, мистър Пърсел — отвърна почти спокойно той, — че убийството на Бейкър е променило поведението ви.

— Кое поведение?

Мълчание.

— Ще бъда откровен, мистър Пърсел — продължи Мезън, като наведе очи, — против вас има само подозрения. Но — добави той с вдигната ръка — тези подозрения се засилват и дори потвърждават от отказа ви да се присъедините към нас и да се борите срещу общия враг.

После сложи ръка на коленете си и заговори отново:

— Но ако след убийството на Бейкър решите да промените поведението си, ясно е, че не ще имаме вече основание да ви подозираме.

— С други думи — извика възмутено Пърсел — или ще стрелям с вас, или ще ме обявите за виновен! Това е то вашето схващане за правосъдие! Едно изнудване! Чисто и просто изнудване! Започвам да разбирам защо сте устроили това дело срещу мене! За да имате една пушка повече на своя страна!…

— Мистър Пърсел — отвърна възмутено Мезън, — казахте изнудване. Дори да е изнудване, то не смущава съвестта ми. Аз имам съзнание за своята отговорност към англичаните на острова. Ние сме във война, мистър Пърсел, и аз искам да я спечеля. По всяка вероятност черните са понастоящем само трима: Меани, Тетаити и Тими. А ние сме четирима — заедно с вас.

Той помълча, хвана с две ръце пушката си и каза натъртено:

— Вашето присъединяване към нас може да бъде решаващо.

И продължи:

— Обратно, ако ни откажете подкрепата си, сам се отделяте от нашето малко общежитие…

— И ставам виновен! — извика с хаплива насмешка Пърсел.

— Мистър Пърсел, вашите насмешки не ме смущават. Аз чувствувам, че изпълнявам дълга си. И тримата сме сложили на карта живота си. Ако не искате да ни помогнете, ще ви причислим към враговете си и ще се отнасяме с вас като с враг…

Пърсел пъхна ръце в джобовете си, направи няколко крачки из стаята и възмущението му стихна. Всичко това беше очевидна лудост. Вчера Мезън го молеше да стане кръстник на сина му. Днес беше готов да го застреля. Но от вчера нещо се бе променило в острова: черните не бяха вече противници за пренебрегване. Намерили бяха пушките. „Страх — помисли Пърсел. — Страх. И храбреците дори стават свирепи, когато започнат да се страхуват.“

— Аз мога да ви бъда полезен и без да съм въоръжен — каза той като се обърна и погледна Мезън. — Вчера събранието ме упълномощи да вляза във връзка с таитяните. Все още възнамерявам да го сторя и да се опитам да възстановя мира.

— Мир! — извика Мезън. — Вие наистина не мислите като хората. Искате да живеем в мир с тия негодници, които убиха петима от нашите!

— Точно така — отвърна горчиво Пърсел, — петима наши, трима техни; може би е време да спрем.

Мак Лауд вдигна рамене.

— Това и очаквах от вас, Пърсел! Все библията, все Исус! Няма по-заслепен човек от вас! Ще прочетем някоя молитвица и черните ще станат бели! Още една молитвица, ще им поникнат крила и готово! Вятърът е зад нас, с десет възли се носим право към рая! Но аз ще ви кажа каквото ми е на душата, Пърсел: тия момчета ме отвращават. Страхливци, предатели и така нататък, нищо не им липсва, по-долу са от зверове, това е мнението ми за тях. Да предположим, че тия проклети негри ми подпишат мирен договор с майчината си кръв и пред самия Исус Христос, пак ще ви кажа: и тогава дори не мога да им вярвам. Ако не днес — утре ще започнат отново. Затова си казвам: не искам да гледам цял живот лъжци на тоя остров! По-добре да свършим работата още сега, веднъж завинаги!

— Всичко това ни отклонява — каза Мезън. — Аз ви зададох един въпрос, мистър Пърсел, и очаквам отговор.

Пърсел отиде до масата, завъртя се на пета, погледна жените и каза тихо и бързо на таитянски:

— Искат да ме убият, защото не искам да взема пушка.

— Ще им попречим — заяви Омаата.

— И тази, която е отляво на оная от лявата ти страна ли?

— И тя — обади се Тумата.

Пърсел се усмихна. Не бе пожелал да я назове пред Смъдж.

— И хубавата разгневена кобила ли?

— И тя — отвърна Ороа.

— Какво им разправяте? — извика разярено Мезън.

Пърсел го изгледа от глава до пети и му каза отсечено, през рамо:

— Аз съм у дома си.

И той започна да се разхожда отново из стаята, с наведен поглед. Да си даде вид, че отстъпва? Да вземе пушка и при първия удобен случай да избяга в гората? Не, не биваше да се пазари. Дори привидно. Пое си дъх. Сърцето му се блъскаше в гърдите. Студена тръпка полази отново по кръста му.

Тръгна към столчето и си възвърна небрежното държане. Стъпи на него, облегна лакът о коляното, пъхна другата си ръка в джоба. Съзнаваше, че това държане започва да изглежда превзето, но то му позволяваше да запази смелост.

— Мистър Мезън — каза тихо и сериозно той, — искате отговора ми. Ето го. Първо: няма да имате никаква полза ако взема пушка — аз не зная да стрелям. Второ: с или без пушка, отказвам да върша човекоубийство.

Никакво раздвижване в стаята. Смъдж се бе свил на столчето си, с наведени очи, Мезън се бе вкаменил, загледан право пред себе си. Само Мак Лауд гледаше Пърсел. Храбър беше ангелът. Предвидил бе той: старият пропадна.

— Ако ви разбирам добре — каза Мезън, — отговорът ви е не.

Говореше безстрастно, със странно неподвижен поглед.

— Да.

— В такъв случай — продължи беззвучно той — зная какво остава да сторя.

И сложи куршум в пушката си.

— Хей, по-полека! — извика Мак Лауд. — Трябва да гласуваме.

— Да гласуваме ли? — запита все така беззвучно и машинално Мезън.

Но все пак свали оръжието.

— Не сте сам тук — продължи грубо Мак Лауд. — Трима сме.

Мезън го погледна, сякаш не можеше да го разбере, после вдигна дясната си ръка и промълви като занесен:

— Виновен.

— Въздържам се — каза веднага Мак Лауд.

Смъдж не бе променил позата си. Навел глава, сгушил врат в раменете си, той мълчеше.

— Смъдж? — запита Мак Лауд.

Смъдж потрепера, погледна уплашено жените и каза бързо и смутено:

— Не виновен.

— Какво? — извика Мезън.

— Не виновен — повтори Смъдж.

Пърсел се засмя нервно, пресекливо. Комедия. Невероятна комедия. Спаси го убиецът му. Седна, нозете му трепереха, не смогваше да сдържи смеха си.

Мезън мълчеше, пребледнял, смаян. Погледна Мак Лауд и каза безстрастно:

— Какво значи това?

— Че Пърсел е оправдан — отвърна Мак Лауд.

Пъхнал бе палци в колана на панталона си; полуобърнал трикракото столче, облегнал глава на вратата, той наблюдаваше Мезън някак отстрана, с присвити очи и стиснати в полуусмивка тънки устни. Нищо не бе разбрал старият. Тъп като англичанин. Тъп и упорит.

Значението на гласуването проникваше бавно зад четвъртитото чело на Мезън. Пребледнялото му лице стана алено, той замига и извика:

— Това е измяна, Мак Лауд!

— Никому не съм изменил — отвърна Мак Лауд с носовия си глас. — Няма защо да виждаме навред предатели, капитане. Човек може наистина да полудее в този остров. В края на краищата съденето беше ваше хрумване, а не мое. Както и да е. Да приемем, да приемем, че на Пърсел му е писано да бъде застрелян, или че щяхме да спечелим, ако бе взел пушка. Никога не съм вярвал такова нещо, но да приемем. Струваше си труда да опитаме, щом е за една пушка в повече.

Мезън отвори уста, но Мак Лауд вдигна десница и каза важно:

— Моля, капитане, една минута. Тук сме само бели. Можем да разискваме спокойно, като джентълмени. Както казах, ако Пърсел вземеше пушка, щяхме да спечелим. Само че Пърсел не взема нищо. Така и предвиждах, капитане, не можете да отречете, аз познавам добре Пърсел. Вярващ човек е. Твърд е във вярата си като дъбова обковка…

— Всички тия съображения…

— Оставете ме да се изкажа — продължи нетърпеливо Мак Лауд. — Оставих ви да приказвате цял час. Сега е мой ред. Да продължим. Пърсел отказва. Не иска. В никакъв случай. Да убия човек ли, казва? Ужас. Да убия ближния си? Никога. Никаква пушка за архангел Гавраил. С една дума, не сполучихме. А щом не сполучихме, не сполучихме. Така казвам аз, капитане. Да не би несполуката да стане сполука, ако застреляте Пърсел?… Какво ще спечелите, като го застреляте? Нищо. Няма да получите една пушка в повече.

— Има справедливост — подхвърли Мезън.

— Ехе — възрази Мак Лауд, като възприе постепенно обичайния си язвителен тон, — ехе, капитане, има справедливост, както казахте, само че понастоящем малко искам да я зная аз тая справедливост. И вие също, да прощавате. Доказателство е това, дето ни казахте, че архангел Гавраил е изказал на черните скривалището на пушките… Позволете, позволете, един джентълмен може да говори на друг… Не знам справедливо ли е това и вярно ли е, сър, но малко мъчно мога да го повярвам, сър. Както и да е. Разни работи се казват при разпит, но след разпита същинската истина изскача от кладенеца. Ето ви я, съвсем мокра още! Дръпнете си краката, да се поизцеди! Ето я, казвам. Ако имаше справедливост на тоя остров, именуваният Смъдж щеше да се люлее сега на най-високия клон на смокинята, първо (както казва ангелът), задето се е опитал по никое време да си прави мишена от свой съотечественик, второ, защото Бейкър без малко е щял да повали пред горичката това мръсно копиле (имам пред вид Смъдж), с което би лишил дружината ни от още една пушка. Както и да е. Справедливостта понастоящем е нещо съвсем безинтересно и аз я натиквам в избата при запасните платна. Сега, капитане, съществуват само моите лични интереси. Кожата, костите и така нататък. Затова ще ви кажа: не виждам какво ще спечеля, ако пронижа с куршум архангел Гавраил. Но много добре виждам какво мога да изгубя…

— Да изгубиш ли? — запита Мезън.

Мак Лауд замълча. Можеше да си позволи това. Така добре бе подготвил изказването си, че никой, нито Мезън дори, не помисляше да го прекъсне. Пърсел го гледаше като омагьосан. Какво въодушевление! Какъв цветист език! Мак Лауд беше противен, но все пак… Не беше само скъперник, имаше и закалка на артист. Закачил двата си дълги мършави палци в колана на панталона, протегнал напред нескончаемите си крака, с хлътнало изразително лице, той гледаше весело и отвисоко слушателите си. Свършило бе времето, когато се държеше смирено пред Мезън. Завладял бе повторно първото място. И се радваше. „Да — помисли Пърсел, — играе и винаги е играл. Само че с нашия живот.“

— Разбира се, че ще изгубя! — продължи Мак Лауд. — И не само аз. И вие, и Смъдж. Не виновен, казва Смъдж. Благоразумен е момъкът! Защото по света има една дамичка с вашата пушка при нозе, която зле ще се разсърди, ако се случи нещо на любимия й. А може да не сте забелязали, но зад вас има и други черни дамички, капитане, които, готов съм да се закълна, също няма да бъдат много доволни от такова нещо. Известно е, че всички лудеят по Пърсел. Общ любимец е ангелът. Всички го ближат и милват! „Братко! Чедо!“ Исусе! Всички са луди по него! Всички! Позагледайте ги, капитане! Пообърнете се, моля ви се, струва си да ги погледнете! Не става дума вече за смехове, за песни, за кълчене в такт! Погледнете ги! Същински статуи. Стиснали устни. Стиснали зъби. Очи като бръсначи…

— Страх те е от жени? — подхвърли презрително Мезън.

— Точно така! — отвърна натъртено Мак Лауд. — Ако ги познавахте както ги познавам аз, и вие щяхте да се страхувате. Можете да ми вярвате, капитане, че няма по-зло нещо от тях. Предпочитам да се бия с ония тримата мръсници. А между нас казано, стигат ми те, няма защо да си навличам и ваинетата на шията. Да предположим, че бях казал за Пърсел „виновен“. Да речем, че взема пушката и препратя архангел Гавраил при небесния му отец. После? Какво ще правят според вас ваинетата? Можете да се обзаложите, че ще се нахвърлят върху нас, начело с Омаата. Или ще изтичат да натупат Ваа и да й вземат пушките. В крайна сметка: втора въоръжена дружина против нас из шубраките, която няма да ни мисли доброто.

— Всички тия празни приказки… — заяви Мезън като стисна пушката си.

В същия миг усети, че нещо тежко притисна дясното му рамо. Обърна се. Натискаше го грамадна черна ръка.

— Няма вече вода — каза на английски Омаата.

— Остави ме — отвърна разярено Мезън, стисна китката на великанката и се опита да я отстрани. Омаата дори не забеляза усилията му. Грамадна, майчински загрижена, тя го гледаше отвисоко.

— Няма вече вода — повтори тя и гласът й отекна като далечен отзвук от водопад.

— Какво? Вода ли няма? — извика Мак Лауд. — Ами ведрата на пазара?

— Разлени са.

— Разлени ли? — запита Мезън. — Кой ги е разлял?

Той престана да се бори. Черното лице на Омаата лъщеше над него, огромно и кръгло като месечина, с обърнати устни, разширени ноздри, големи и влажни очи.

— От тях — отвърна тя с дълбокия си глас.

— Откъде знаеш? — извика Мак Лауд и стана.

— Итя каза.

— Кога? — запита с треперещ глас Смъдж и също стана.

— Ей-сега. Ей-сега дошли.

Тя показа със свободната си ръка как се разлива ведро. После продължи:

— Итя предаде от тяхно име…

— Какво предаде? — изрева Мак Лауд с посивяло лице.

— Че ваинетата могат да отиват да пият вода на рекичката. Пеританите не. За пеританите няма вече вода.

[1] Йоре ити — Плъхчето. ↑

[2] You kill Adamo! Me kill you! — Ти убиеш Адамо! Аз убия тебе! ↑

[3] You kill Adamo! Me kill you! Understand? — Ти убиеш Адамо! Аз убия тебе! Разбираш? ↑

[4] Understand? — Разбираш? ↑

Тринадесета глава

Омаата отдръпна бавно ръка и Мезън можа да се помръдне. Тази нова беда го караше да действува. Той стана. Но щом се изправи, разбра, че не може да се направи нищо. Черните държаха единствения източник за вода в острова. Щяха да причакват англичаните, за да ги застрелват като гълъби.

Четиримата мъже се спогледаха. Мак Лауд овлажни устни и другите трима веднага разбраха какво усеща. Ожаднял бе само при мисълта, че няма вода.

— Само едно разрешение остава — каза с разтреперан глас Мезън. — Да нахълтаме в гората и да ги нападнем!

Мак Лауд го изгледа, хвърли бегъл поглед към Смъдж и седна.

— Не съм примрял да се хвърля в лапите им — заяви той с носовия си глас. — Не ще можем да направим нито крачка в гората. Жените ще ги предизвестят.

— Предпочиташ да умреш от жажда ли? — запита злобно Мезън.

Мак Лауд вдигна рамене, без да отговори.

— Може би ще успеем да се промъкнем до рекичката нощем — обади се Смъдж. — Ще изпратим напред жените с ведрата. И щом се покажат черните, ще стреляме.

— Ех ти, малоумен! Какво носиш на раменете си! — провикна се Мак Лауд. — Глава ли или корабно прозорче? Да не са луди черните? Доказаха, че не са. Ще оставят жените да си напълнят ведрата, без да подадат дори мръсните си муцуни. И ще ни проснат на връщане.

— Приказваш така, като че непременно трябва да ни побеждават — каза гневно Мезън. — Не разбирам държането ти, Мак Лауд.

— Трябва да призная, че много ми е мъчно от това — отвърна спокойно Мак Лауд. — Моето държане си е мое, капитане, и нямам никакво основание да го променям. Не можем да победим черните в гората, така казвам аз. С тях трябва да се бием тук.

Смъдж седна и преглътна.

— Ами ако не ни нападнат — запита нахално той, — какво ще правим! Ще чакаме? И ще пукнем от жажда ли?

Мак Лауд се усмихна злъчно и не благоволи да отговори. Пърсел мълчеше. Изненадваха го враждебните погледи, които си разменяха тримата. Мак Лауд смазваше другите двама с презрението си, а Мезън и Смъдж като че се бяха съюзили против него, сякаш го смятаха отговорен за положението.

— О главатарю на голямата пирога! — извика Омаата на английски.

Обърнаха се и я погледнаха с изненада. В смущението си бяха забравили присъствието на жените.

— Слушай, о главатарю — продължи Омаата, — вземаме ведра и тръгваме с ведра. Адамо идва. Отиваме при другите — прибави тя като сведе свенливо очи, — и Адамо казва на другите: ние даваме индийски картофи, банани, манги, персеи. Вие давате вода.

Дълбоко мълчание изпълни стаята, когато Омаата замълча.

— Може би — каза след някое време Мак Лауд. — Може да се запитаме наистина какво ядат тия копилета от завчера. Всички плодове и зеленчуци са откъм нашата страна, и то в открити места.

И добави небрежно:

— Мисля, че това може да помогне, ако Пърсел се съгласи.

Не поглеждаше Пърсел; разглеждаше нозете си.

— Защо да не приеме? — запита нахално Смъдж, сякаш Пърсел беше длъжен да се пожертвува за него.

Но и той не го погледна. Мак Лауд простря нозе и събра стъпалата си под прав ъгъл. Но тъй като ъгълът му се стори не съвсем прав, присви очи и го поправи.

— Може да не му е приятно да се разходи до Тими — каза безучастно той.

— И той ще ожаднее като нас — отвърна отмъстително Смъдж.

Мезън беше прав, сложил ръце върху пушката си. Мак Лауд прибра отново нозе, вдигна глава и го погледна. Но Мезън продължаваше да мълчи. Смяташе, че достойнството не му позволява да отправи молба към Пърсел.

— Има малка надеждица това да помогне — заговори пак безучастно Мак Лауд. — Тия копилета сигурно умират от глад.

— Ако са гладни, могат да дойдат нощем да си откраднат плодове — каза Смъдж.

— И ние ще постъпим като тях — отвърна Мак Лауд, — ще ги причакаме с пушки.

После подхвана:

— Може би тъкмо затова ни оставят без вода. Може да искат замяна. Ще дадете, ще ви дадем. Така мисля аз, синчета.

И добави със същия безучастен тон:

— Има малка надеждица това да помогне, така казвам аз.

Този път погледна Пърсел, но напразно. Пърсел бе втренчил поглед в очите на Омаата. Сторило му се бе, че съзира някакво скрито намерение в погледа й и се опитваше да го разгадае.

— Съветваш ме да приема ли? — запита на таитянски той.

— Съветвам те — отвърна тя. Ни един мускул по лицето й не мръдна.

Пърсел започна да се разхожда из стаята. Не искаше да предположат, че е взел решение като последица от разменените с Омаата думи. Изведнъж изпита странно облекчение. Всичките му грижи се изпариха. Почувствува радост, облекчение; и водата дори не беше вече грижа.

— Радвам се, че делото срещу мене приключи добре — каза ясно и високо той. — Иначе не бих могъл да ви бъда полезен.

И продължи във внезапен изблик на добро настроение:

— При последния съд в острова обвиняем беше мистър Мезън. Радвам се, че и онова съдене приключи добре. Иначе днес нямаше да имаме удоволствието да виждаме между нас мистър Мезън.

Усмихна се на всички. Мак Лауд и Смъдж го гледаха, а Мезън мигаше, червен като рак.

— Казах вече — изръмжа Мезън, — че не съм ви благодарен за намесата ви в оня ден.

— Разбира се — отвърна любезно Пърсел.

Чувствуваше се безгрижен, щастлив, развеселен. „Боже, боже, трябваше да понасям всички тия умопобъркани.“ Мисълта му направи скок. Припомни си изведнъж Ивоа, видя я как се прицелва в Смъдж, изпита умиление.

— Решавате ли се? — запита Смъдж, насърчен от щастливото изражение, което се бе разляло по лицето на Пърсел.

Пърсел го погледна. В тоя миг и Смъдж дори не му беше противен. Как се страхуваше да не умре от жажда, горкото плъхче Смъдж! „Както и аз, както и аз!… Несъмнено, имаме нещо общо…“ Пърсел се позасмя. Чувствуваше се безумно весел. Разхождаше се из стаята с лека, бърза стъпка. Имаше впечатление, че нозете му подскачат по земята. И тримата чакаха решението му! И тримата очакваха да изложи живота си за тях! Комедия! „Предателят“ да жертвува живота си за „общността“. „Господи, луди хора, луди!“ Спря се и ги изгледа един подир друг: Смъдж — навел поглед в земята, Мак Лауд — престорено безгрижен, Мезън — загледан в планината. Сред тягостната тишина столчето на Мак Лауд скръцна, Мезън облиза устни, а Пърсел помисли: „Не, само хора, хора, които се страхуват: със свито сърце, с овлажнели длани, с пресъхнало гърло.“

Въодушевлението му изчезна и той заяви спокойно:

— Приемам.

Всички обърнаха едновременно очи към него. Погледите им изразяваха облекчение, но не и изненада. Очаквали бяха, че ще приеме. Пърсел усети горчивина, отвращение. Познаваха го! Знаеха точно какво могат да очакват от него, а му бяха съчинили това отвратително съдене! Бяха го обвинили, оклеветили, опозорили!

— Приемам — повтори той, — но при едно условие: не ще се огранича да предложа на таитяните само една спогодба за водата. Ще се опитам да възстановя мира.

Мезън хвърли поглед към Мак Лауд. Мак Лауд се поусмихна, а Мезън сви рамене.

— И така? — запита Пърсел.

— Както желаете — отвърна Мезън.

Мак Лауд стана, окачи пушката на рамо, отвори вратата и тъй като веднага стана течение, защото и плъзгащите се врати бяха отворени, задържа вратата и даде път на другите.

Настъпи неловкост. Мезън не знаеше как да си отиде.

— Всичко се нареди — каза високо той, без да поглежда някого.

Изправи се, опъна рамене назад и тръгна към вратата, последван от превития, изкривен, невероятно дребен Смъдж.

Когато минаваше покрай Пърсел, Мезън се спря вдървено, обърна сковано глава и добави бързо:

— Много благородно от ваша страна, мистър Пърсел.

После прекрачи прага, следван от Смъдж, който се влачеше в сянката му, навел очи и издал напред безсрамния си нос.

Мак Лауд държеше вратата отворена и гледаше Пърсел.

— Довиждане — каза той, след като другите двама излязоха.

Но не си отиде. Стоеше прав, наведен на една страна, втренчил поглед в Пърсел, с полуусмихнато мъртвешко лице. Осветен откъм гърба, както бе застанал на прага, задържащ вратата с дългата си ръка, облегнал другата о рамката на вратата, с разкрачени дълги нозе, той приличаше на пуснал пипалата си паяк.

Пърсел се приближи, за да не остави вратата да се блъсне, когато Мак Лауд отдръпне ръката си.

— Добър успех — подхвърли Мак Лауд като се поусмихна нерешително.

И добави на шотландско наречие:

— Надявам се да ви видя пак.

За пръв път заговорваше с Пърсел на родното наречие. Пърсел кимна, без да отговори. Направи още една крачка и улови дръжката на вратата. Никога не бе се доближавал толкова до Мак Лауд и просто се уплаши от мършавото му лице: лице на човек, който години наред не си е дояждал.

Мак Лауд се обърна и скочи през двете стъпала.

— Добър успех — повтори той като погледна през рамо.

И помаха два пъти до лицето си своята дълга мъртвешка ръка.

— Донесохме ведрата — каза Омаата.

Пърсел затвори вратата, после се обърна.

— Ами плодовете? Картофите?

— И тях.

Изгледа я, усмихна се и остана озадачен — тя не му отвърна с усмивка. Продължаваше да гледа строго. Не изглеждаше в настроение да разговаря.

Дружината излезе на Източния булевард и пое вдясно по Улицата на смокинята. Най-напред вървеше Омаата. След нея Пърсел, от двете му страни — Ороа и Авапуи, а зад тях — Тайата, Тумата и Итиота. Беше много горещо и изкачването бе страшно уморително.

Когато стигнаха до средата на втората равнина, Омаата се позапъхтя. Пърсел я настигна и се изравни с нея. Тя се обърна и каза тихо и строго:

— Стой зад мене.

Той се поколеба, но Ороа го дръпна насила за ръка и го принуди да отстъпи назад.

— Е, Ороа, е! — каза сърдито Пърсел.

Тя се наведе до ухото му и пошепна:

— Омаата се страхува другите да не стрелят по тебе.

Затова го бяха заобиколили! Другите не биха могли да стрелят, без да ги засегнат!

— Омаата!

— Мълчи! — каза тя, без да се обърне.

Имаше право. Само той проявяваше неблагоразумие. Дружинката вървеше от половин час вече, а „бъбриците“, които го придружаваха, не бяха продумали ни дума. И дъха си сдържаха дори. Нозете им не търкулваха нито едно камъче.

Стигнаха до смокинята.

— Тук ще се спрем — каза Омаата. — Другите не идват никога насам. Но и тук трябва да бъдем предпазливи.

След разпределението на жените таитяните смятаха смокинята като злополучно място, което бе станало табу.

— Тайата — извика Омаата, — остани пред входа да пазиш!

Тайата се нацупи. Заповедта на Омаата я изключваше от разговора, който щеше да се води. Но все пак се простря без да продума в тревата, след това главата й се показа и се сля веднага с някакво коренище. Забележително: и цветът на кожата й дори не се различаваше от този на дървото.

Омаата се промъкна под смокинята. Когато тръгна след нея в полумрака на зелените помещения, Пърсел извади часовника си. Обед. Само четири часа бяха изминали откато се бе спасил, затваряйки вратата, от куршума на Смъдж.

В растителните зали под смокинята беше съвсем тъмно. Омаата минаваше от стая в стая, без да се спира и Пърсел не смогваше да я настигне. Само поясът й от дървесина образуваше едно малко по-ясно петно в тъмнината.

— Тук — обади се Омаата.

От зелената стена се отдели една сянка и се хвърли срещу Пърсел. Той се отдръпна, протегнал ръце напред. Но нападателят се разсмя, промуши се под ръцете му и го прегърна през кръста. Пърсел усети до себе си един надут гол корем.

— Адамо! О, Адамо! Мислех, че няма да те видя вече!

Тя коленичи на мъха, дръпна го за ръката и го накара да седне до нея.

— Ивоа — прошепна Пърсел като улови с две ръце лицето й, — как дойде до тук? Откъде знаеше, че ще дойда?

Тя се засмя, щастлива, че усеща ръцете му до лицето си.

— Казвай, Ивоа!

Тя се разсмя още по-силно. Все същите „защо?“ Все да знае! И облегна глава до рамото на Пърсел.

— Като видях в къщи тримата въоръжени перитани, казах си: Ауе, ауе, не мога да убия и тримата!

Чуха се смехове и Пърсел разбра, че жените са насядали около тях в полумрака. Едва можеше да различи очертанията им.

— Тогава — продължи Ивоа — изтичах у Омаата. Там беше Итя. Разказах им. Омаата размисли и каза: „Дойде ми нещо на ум. Иди при смокинята с Итя и чакай.“

— А пък аз — обади се Омаата — събрах жените, казах им какво съм намислила и жените рекоха: „Да бъде, както казваш.“

Тя седеше отдясно на Пърсел. Замълча драматично, обърна глава към него и очите й блеснаха в полумрака. Очакваше да я разпитва.

— После? — запита Пърсел.

— После излях ведрата.

— Ти ли изля ведрата? — извика смаяно Пърсел.

Омаата отметна глава назад, изпъчи гърди и се разсмя с тътена на водопад. Но очите й бяха все така тъжни. Смееше се от гордост, не от радост. Очите на Пърсел бяха свикнали вече с тъмнината и той виждаше ясно жените, наклякали около него. Не ги чуваше, смехът на Омаата заглушаваше всичко, но по устните им отгатваше, че се смеят. Гордееха се, че участвуват в тази хитрост и че тя бе така добре успяла.

— Ще знаеш, Адамо — продължи Омаата, — че в Таити убиват врага си. Но не го оставят без вода.

— Защо беше тази хитрост? — запита Пърсел.

— За да те измъкнем от ръцете на пеританите и да те скрием.

— Да ме скриете ли? — вдигна вежди Пърсел.

— Докато се свърши войната.

Пърсел погледна жените.

— Всички ли сте съгласни с тази хитрост? — запита той с променен глас.

— Всички — отвърна Омаата, — дори жените, чиито тане не са твои приятели. Но все пак не казахме нищо на Ваа.

— Ваа е много глупава — забеляза Ороа като вдигна глава и разтърси грива. — Можеше да ни издаде.

— Ваа се възхищава безкрайно от мъжа, който носи кожени неща на нозете — поясни Тумата. — Още не е разбрала, че главатарят не е вече нищо, след като изгориха голямата пирога.

— И сам главатарят не го е разбрал — каза Итя.

Жените се засмяха. Лош език имаше Итя!

— И все пак — призна Ивоа, — Ваа ми даде пушка.

— Тя ли ти я даде? — запита Пърсел.

— Да. Тя ми я даде.

Пърсел вдигна вежди развеселен. Възхитителната мисис Мезън бе излъгала съпруга си.

— Слушай — подхвана Омаата, — ще те скрием в една пещера. В пещерите има тупапау. Другите се боят от тях.

— Меани не се бои.

— Меани ти е брат — каза Ивоа.

— Коя пещера?

— Моята — отвърна Итя. — Дето спах с Авапуи след подялбата на жените.

— Пещерата е пушките?

— Знаеш ли я, Адамо?

— Не я зная.

— Много хубава пещера е — поясни Итя. — Има изворче вътре. С малко търпение можеш да напълниш цяла кратуна.

Настъпи мълчание, после Омаата продължи:

— Знай, плодовете не са за другите. За тебе са.

И добави:

— И за Итя.

— И за Итя ли? — запита Пърсел.

— Итя ще те заведе в пещерата и ще остане с тебе.

— Ами Ивоа?

— Ивоа чака син. Тя не може да се изкачи до пещерата. Пътят е много мъчен.

— Ако й помогна да се покатери?

— Попитай я.

Пърсел виждаше само неподвижния профил на Ивоа. Със стиснати устни, замислен поглед и затворено изражение, тя не продума.

— Ако ти помогна, Ивоа?

Тя каза „не“ с глава и тъй като Пърсел замълча, добави:

— Много съм тежка. Предпочитам да си стоя в селото.

Чувствуваше се отмаляла от безсънната нощ. Имаше само една мисъл: да се върне в къщи и да поспи няколко часа. И тази нощ ще трябва да пази до навеса с пушка в ръка, да чака Тими. Нямаше да се успокои, докато не убие Тими.

— А защо да не остана сам в пещерата? — запита Пърсел.

Итя се наведе напред и разпери ръце пред себе си:

— Тоя мъж се бои от мене — каза тя като изгледа жените с лукавите си очи.

Някои се усмихнаха, но много по-сдържано, отколкото би могло да се очаква. Сериозността на Ивоа и почитта й към етикета им внушаваха сдържаност.

— Итя ще ти бъде от полза — каза Омаата. — Тя е хитра. — Освен това ще ти носи новини.

— Това може да прави и Ивоа.

— Погледни я, човече! Тя не може да се катери! Не може да тича. Едва ходи.

— Аз ще си бъда добре, където съм — каза Ивоа.

Пърсел наведе очи и мълча толкова дълго, че жените се разтревожиха. Направиха знаци на Омаата и тя каза с дълбокия си глас:

— Сърдиш ли се, чеденце?

— Не се сърдя.

После замълча отново и Омаата продължи с глас, в който звучеше безпокойство:

— Не приемаш ли нашия план?

Той вдигна глава и я погледна.

— Приемам плана ти, но най-напред искам да видя другите.

— Маамаа! — извика Омаата и вдигна очи към небето. — Маамаа!

Жените повториха думите й, учудени и съкрушени. Техните „маамаа“ прозвучаха в проточено, разочаровано и недоверчиво декресчендо, придружено от погледи, ръкомахания и свивания на рамене.

— Няма нужда! — провикна се Омаата. — Другите не пречат на пеританите да пият.

— Искам да възстановя мира.

Жените се спогледаха, плеснаха се по бедрата и въздъхнаха. Маамаа. Пеританите са или много добри, или много лоши. Но всякога маамаа. Всякога.

— Лудост, човече! — заговори пак Омаата. — Тими ще те убие. Или може би Тетаити.

По бузите на Ивоа се стичаха сълзи, но тя не продумваше.

— Трябва да се опитам — отвърна Пърсел и я улови за ръка.

— Никога не съм чувала по-голяма глупост — каза Омаата със задавен от гняв глас.

Облегнала се бе на дебело отвесно коренище, и както трепереше от яд, разклати цялата листна постройка.

— Ох, глупаво петле! — избоботи тя като гръмотевица. — Ох, горделиво петле! Ти ще промениш небето и земята! Ония хора — продължи тя като вдигна ръце — вкусиха вече кръв и сега мислят само кого да убият, а пък ти си тръгнал гол и без оръжие да възстановяваш мира!

Пърсел почака докато гласът заглъхна, после каза:

— Ще отида, Омаата.

— Човече! — извика тя и го изгледа гневно.

— Остави, остави, Омаата! — прекъсна я Ивоа, а сълзите се лееха безспир по бузите й. — Познавам Адамо. Ще отиде. Той е кротък, но е непоколебим.

— Ако отидеш, и аз ще дойда с тебе, Адамо — каза Авапуи.

Последва мълчание. Жените отбягваха да погледнат Авапуи. Ауе, ясно беше: тя искаше да разбере какво е станало с Уили. Надяваше се още! Горката Авапуи! Тази война беше истинска болест на острова!

— Не — заяви отривисто Омаата. — Итя отива при другите и им казва: „Адамо иска да ви види.“ Ако другите се съгласят, Итя ще отиде с Адамо. Когато Ману-Файте завърши, Итя отвежда Адамо в пещерата. Може да бъде мъчно. Може да бъде опасно. А пък Итя е много хитра.

— Ще отида с Итя и Адамо при другите — настоя Авапуи.

— Не — възрази Омаата. — Имам работа за тебе, Авапуи.

Жените погледнаха Омаата и веднага разбраха. Омаата беше сигурна, че Уили е убит и не искаше Авапуи да види главата му набодена на щик. Еатуа! Умна жена беше Омаата! Всякога предвиждаше нещата!

— Да бъде, както каза Омаата! — обади се Ороа.

Последва одобрителен шепот. Итя стана веднага, без да продума, и тръгна.

— Пладне е — каза Ивоа. — Похапни, Адамо. Много умора те чака.

Докато говореше, тя обели един банан и му го подаде. Гърлото на Пърсел се бе свило, та плодът му се стори хлебен и задавящ. След банана изяде една манга, после персея. Жените разговаряха тихо. Този непрестанен шепот дразнеше и стържеше нервите му. Полека-лека започна да го обзема страх.

Направи знак, че се е наял, излегна се на мъха, сложи глава на коленете на Ивоа и затвори очи. Жените веднага млъкнаха. Успокои се, но не можа да заспи. Тишината стана непоносима. Знаеше, че има дълго да чака до завръщането на Итя, а през това време страхът му ще се засили. Чу Омаата да пошепва: „Ороа, дай ми огърлицата си от пера.“ После чу, че отчупиха клон и окъсаха листата му. Нищо повече. Опита се да се моли, но след няколко секунди започна да повтаря машинално думите, не можеше да мисли, нозете му трепереха, страхът се засилваше. Изведнъж му се стори, че се задушава под смокинята, обзе го непоносим страх, изпита непреодолимо чувство да стане и да избяга. Сложил ръце на кръста, изпъна се, по тялото му започна да се стича пот. Видя се изведнъж прострян, вцепенен като труп, със затворени очи, със скръстени на гърдите ръце. „Господи — помоли се пламенно той, — направи това видение да се сбъдне, да престана да живея, да се свърши тоя кошмар!“ Усети, че Ивоа повдигна главата му и я облегна до гърдите си. Той се притисна като дете о нея, намествайки се между хладната мека гръд.

След малко приливът на страха отмина, той започна да диша по-спокойно, отпусна се и заспа. Когато се събуди, Итя беше пред него.

— Съгласни са — каза тя. Кръглото й личице беше съвсем сериозно.

Пърсел стана. Жените също. Малко по-късно и Ивоа. Лицето й беше посивяло. Устните й трепереха.

Омаата подаде на Пърсел пръчка, на края с китка червени пера.

— Докато спеше ти направих едно Ману-Файте[1] — каза малко дрезгаво тя. — Дръж го пред себе си, Адамо, ти си птичето, което долита да иска мир и според обичая другите не бива да те убият. Поне ако пратеничеството ти сполучи. Ако отхвърлят мира, не си вече табу.

Той взе Ману-Файте, а Омаата го научи как да го държи: перата назад, защото те представляваха опашката на птичето, а върхът на пръчката напред, защото това беше човката. Така птицата хвърчи, докато човекът върви и двамата образуват едно цяло.

Пърсел наведе очи. Гледаше смешния талисман, който държеше в ръка: смъртта, ако не сполучи. А какви изгледи имаше да сполучи?

— Знаеш ли песните за мир? — запита Омаата.

— Зная ги. Научих ги от Оту, когато воювахте. И присъствувах, когато дойде Ману-Файте от натаитите.

— Добре — каза Омаата.

След това се обърна към Авапуи:

— Отиваме на рекичката да напълним ведрата. През това време ти ще занесеш в пещерата плодовете за Адамо, после ще се върнеш при смокинята и ще ни чакаш.

Последва кратко мълчание, през което никой не мръдна. Пърсел стисна рамото на Ивоа, допря за миг буза о нейната, после се обърна към жените и им махна широко с ръка, за да се сбогува с всички.

— Ще се върна! — заяви уверено и натъртено той.

Жените зашушукаха с обич. Адамо! Колко красноречиво беше това махване с ръка! Колко достоен беше за тъста си, великия главатар Оту!

Пърсел премига от силната дневна светлина и усети на врата си слънчевия пек. Итя вървеше пред него.

— Попита ли те Авапуи?… — каза тихо той.

— Да. Казах й, че не зная.

— Убит ли е?

— Да.

— Оу?

— Да.

— Амурея?

Видя, че вратът й потрепера.

— Да.

Настъпи дълго мълчание. После Итя каза:

— Можеш да говориш. Те са в стана.

Той направи мълчаливо няколко крачки и заговори отново:

— Видя ли главите?

Откато бе решил да отиде при таитяните, мисълта за това ужасно зрелище не преставаше да го измъчва.

— Не. Прибрали са ги в пойни.[2] Ще ги набодат на щикове после.

— Кога после?

— След войната.

Ново мълчание. Итя се обърна, спря се и каза с променен глас:

— Но видях Амурея, човече! Обесили са я за ръцете на клона на едно персеево дърво. Вързали са и краката й. А пък коремът й е разпорен от тук (посочи тя стомаха си) до тук (после долния му край). Ужасно, човече!

— Кой го е направил? — запита Пърсел със стиснато гърло.

— Тими.

Той отвърна поглед и каза глухо:

— Върви, Итя.

След това дълго не проговориха. Щяха да напуснат втората равнина, за да навлязат в каменливата пустош на планината, когато Итя направи внезапен завой към гъсталак от исполински папрати. Щом стигна до там, застана в сянката и улови Адамо за лявата ръка. Дребното й лице беше загрижено и неспокойно.

— Адамо — заговори с треперещ глас тя, — откато видях тия неща у другите, се поболях… душата ми се поболя… и не ми се играе. Но, ако искаш, Адамо, можеш… Ауе, това може да ти бъде за последен път!…

— Много ме успокои!… — подхвърли усмихнато Адамо.

Все още можеше да се усмихва! Погледна Итя. Трогна се от простичкото и великодушно предложение. Наведе се и докосна устните й.

— Ману-Файте трябва да лети, Итя — каза приятелски той, — затова не мога да се спирам.

Пред тях се разстилаше само хаос от черни скали, една нажежена, безкрайна пустош. След нея започваше горичката. Тя не беше от папрати, като другата, край селото, а от малки палми, два-три метра високи и толкова нагъсто една до друга, че Пърсел трябваше често да ги отстранява с ръце, за да може да се плъзне между стъблата им подир Итя. Никакъв полъх, покривът от шума пропускаше зловещ светлик, а дебелите издути стъбла бяха покрити с черни снопчета, увиснали като коси. Над главата си Пърсел чуваше непрестанното шумолене на палмите. Твърдо, металическо шумолене, което не беше неприятно само по себе, но дразнеше с настойчивостта си. Витаеше като заплаха, изпълваше ушите ви, цялото ви същество. Пърсел имаше впечатление, че огромни насекоми се търкалят по върха на дърветата и търкат един о други чудовищните си пипала.

Напредваха бавно, метър по метър. Черните коси по стъблата, разместването на едрите листа — защо всичко това му се струваше изведнъж така важно? Чудно нещо! Една част от съществото му се страхуваше. Другата гледаше жадно всичко. Палмите започнаха да стават по-редки. Из гъсталака нахлуваше белезникава светлина. После всичко се проясни изведнъж. Слънцето беше сякаш по-близо, шумоленето на палмите — по-тихо. Усети морския ветрец. Слънчеви лъчи, тънки като копия, стигаха на места до земята.

— Тук е — каза полугласно Итя. — Още малко и пристигаме. Поспри. Страх ме е.

Тя се спря и застана срещу него.

— На канарата ли са? — запита Пърсел.

— Не, на полянката сред палмите.

И направи кръгообразен жест.

— Голяма полянка сред палмите. Със скала в средата.

Горска полянка. Открито пространство, за да не бъдат изненадани. И скала, за да се заслонят. Мезън не би избрал нещо по-добро. Хората ставаха много изкусни, щом решат да се избиват.

— Там ли е лагерът?

— Не — отвърна Итя, — това не е лагерът. То е мястото, дето ще те приемат.

Страхуваха се от засада. Нямаха доверие. Дори в него.

— Страх ме е за тебе — пошепна Итя, като притисна с две ръце бузите му. — Ох! Страх ме е! Устата ми пресъхна.

— И мене ме е страх — каза Пърсел.

— О, не! Не е вярно! — отвърна тя и го погледна възхитено. — Не си посивял, зачервил си се!

Пърсел се усмихна и разтърси рамене. Итя знаеше много добре, че той не понася слънцето.

— Адамо — подхвана тя като се доближи до него, замислена и разтревожена, и сложи ръка до лакътя му. — Слушай! Много тане измряха, и други ще умрат, а пък аз искам дете! Ох, искам дете! Моля ти се, Адамо, ако другите не те убият…

Той наведе очи към нея. Щеше да каже „не“. Трябваше да каже „не“. Но сега не изглеждаше толкова важно, дали ще каже „не“… Куршумът на Смъдж във вратата му, дулото на пушката, насочено в сърцето му, Мезън, който пълнеше пушката си против него, Тими… Загледа Итя. Трябваше да каже „не“. Защо? За кого? Не! Все не! Не на детето на Итя! Не на радостта й! Не на себе си! Разтърси нетърпеливо рамене. Ах, тия табу!

— Не отговаряй — каза Итя.

Навела лице, неподвижна, тя притисна ръката му. Пърсел забрави вече страха, само я гледаше. Темето й стигаше едва до брадичката му. Колко приятно беше да я гледаш! С гладко лице, плътни устни, ниско чело, полегати очи. Той изду гърди, успокоен, изпълнен с надежда. Гледаше Итя, успокоен от хубостта й. Нищо лошо не можеше да му се случи с толкова хубаво същество край него. Безсмислица, но в този миг в съзнанието му нямаше никакво съмнение: тя беше красива. Следователно той нямаше да умре.

— Хубава си, Итя — каза глухо Пърсел.

Тя не мръдна. Цялата й нападателност се бе изпарила. Със затворени очи, с отпуснати до хълбоците ръце, Итя изглеждаше безволна, вцепенена. Сложи ръка на рамото й, а гърба й докосна с ръката, която държеше Ману-Файте. Притискаше я нежно, вдигнал глава високо над нея, и вдъхваше свежия морски въздух. Каква нежна светлина наоколо в гъсталака! „Еатуа — каза полугласно той, — благодаря за красотата на Итя, благодаря за косите на Итя, благодаря за нежната гръд на Итя до мене, благодаря за великодушието й!“

Тя отметна глава назад и го погледна сериозно, сдържано, свенливо. Той й се усмихна, после вдигна Ману-Файте над главата си, червените пера докоснаха синьо-черните коси на Итя, и каза:

— Сега да вървим.

Когато стигнаха до окрайнината на гората, пред тях изникна сянка. Беше Раа. Обърна им гръб и размаха ръце над главата си. Обърнала се бе с лице към продълговатата обла скала насред полянката. Усмихна се на Итя, но наведе очи, когато Пърсел мина край нея.

Направили бяха няколко крачки в откритото пространство, когато Итя каза тихо:

— Пушките!

Спряха се. Трите цеви се очертаваха като тъмнокафяви ивици върху червената скала. Не се виждаше нищо друго. Нито дори очертанието на някаква глава. Сърцето на Пърсел затуптя по-бързо.

— Да вървим — промълви полугласно той.

После се обърна към Итя и прибави повелително:

— Не пред мене, а до мене.

И тръгна, вдигнал в едната си ръка Ману-Файте, протегнал другата с открита длан към скалата. Итя вървеше редом с него, но малко настрана.

Петдесетина метра ги отделяха от пушките. Той тръгна по-бързо. Полянката беше камениста и дращеше стъпалата му. Слънцето припичаше по врата и лявото му рамо, а потта, която се стичаше непрестанно от челото в очите, му пречеше да вижда.

Когато стигна на пет метра от цевите, гласът на Меани каза:

— Заобиколи.

Той се подчини. Но след тази скала имаше друга, която първата скриваше, а след това още една, по-дълга и по-висока. Едва след нея се озова пред входа за лагера. Беше толкова тесен, че трябваше да се извие настрана, за да мине.

Пред него стоеше Меани, с пушка в ръка. Тими и Тетаити бяха гърбом, облегнали на камъка цевите на пушките си.

— Седни и почакай — каза безучастно Меани. — А ти, Итя, иди да пазиш откъм южната страна.

Тази студенина, това безизразно лице накараха Пърсел да се почувствува смразен, оглупял. Пристъпи в заграденото пространство и забеляза вляво едно сенчесто място под надвисналата канара. Седна с облекчение. Нозете му пареха. Огледа се наоколо — приблизително пет на пет метра, почти правилен кръг. Скалите бяха навред до височина на гърдите и представляваха много удобна позиция за стрелеца. Наоколо имаше открито пространство от шестдесетина метра. Итя стоеше на стража в южния край на горската поляна. Раа беше на изток. Файна навярно на север. На запад беше канарата. „Охраняват се по-добре от нас — помисли Пърсел. — Нашите се движат из селото като из някое па[3], открито от всички страни.“

Мина доста време. Най-после Пърсел запита:

— Какво става?

— Чакаме — отвърна Меани, без да го погледне.

Седна срещу него, сложи пушката на земята до себе си и скръсти ръце. Навел очи, склонил глава на гърдите, той като че дремеше. Но Пърсел не се заблуди. С държането си Меани не му позволяваше никакъв разговор.

Чакането нямаше край. Тими и Тетаити не мръднаха. Пърсел виждаше само гърбовете им.

— Какво чакаме? — запита нетърпеливо той.

Меани отвори очи и вдигна ръка, за да му напомни да мълчи. Тетаити се обади, без да се обърне.

— Ето я.

След няколко секунди Файна се показа на входа и пристъпи в заграденото място. Тими и Тетаити се обърнаха към нея, Меани стана и отиде да се облегне на скалата до Файна. Тя не погледна Пърсел. Стоеше права, твърда, непоклатима, пред тримата мъже. Гърдите й се повдигаха от усилието да диша по-спокойно.

— Много се забави — подхвърли сърдито Тими.

Файна погледна изпитателно Тетаити, но той не се присъедини към обвинението.

— Около голямата къща са — каза тя, като се обърна към него.

— Какво правят?

— Строят па.

— Колко висока?

Файна вдигна ръка над главата си.

— Напреднали ли са?

Файна поклати глава.

— Бързат. Ваа им помага.

И добави:

— До утре ще свършат.

Тримата мъже се спогледаха. „Тази нощ ще нападнат“ — помисли светкавично Пърсел и сърцето му се сви.

— Добре — каза Тетаити, — иди да пазиш от север.

Файна погледна учудено. Нямаше смисъл да пази в гората, щом знаеха, че пеританите няма да напуснат селото.

— Върви — повтори нетърпеливо Тетаити.

Файна се завъртя, но преди да излезе, хвърли бегъл поглед към Пърсел. Застанала гърбом към таитяните, тя дръзваше да го погледне.

Тетаити седна срещу Пърсел и се облегна на скалата; Тими седна от лявата му страна. Пърсел очакваше Меани да седне отдясно на Тетаити, но той седна до Тими, поради което тройката се измести по-надясно от Пърсел. Тими не остана доволен и понечи да стане, но Меани го дръпна за ръка и без да продума го накара да си седне на мястото. Притворил тежките си клепачи, Тетаити гледаше в земята. Не даде вид, че е забелязал случката.

Настъпи мълчание, през което Пърсел разбра изведнъж причината за дългото чакане. Щом Итя им бе съобщила желанието му да се срещне с тях, таитяните бяха изпратили Файна да провери в селото движенията на пеританите. Това недоверие го ядоса. Имаше намерение да започне разговорите спокойно, но възмущението надделя и той извика гневно:

— Какво значи това, Тетаити? Да не си помислил, че съм се наговорил с пеританите да ви нападнат докато преговарям с вас?

Тетаити отвори уста, но още преди да заговори, Тими се намеси разпалено:

— Да! Така помислихме! — провикна се пискливо той. — И защо не? Ти вече ни измени.

— Така ли? — извика Пърсел.

— Беше на наша страна, когато Скелетът се прицелваше в нас, но когато той уби Кори и Меоро, предпочете другия лагер!

Пърсел погледна Тими. Заграден от Меани и Тетаити, почти скрит от плещите им на атлети, той изглеждаше съвсем дребен, а кръглото му голобрадо лице, беше някак детинско. Но очите му бяха сурови.

— Тими — заяви Пърсел, — не съм предпочел другия лагер. Не съм вдигнал пушка срещу вас. Убеждавах Уили да не убива Оу. Може би знаеш, че и пеританите ме обвиняват в измяна към тях.

— Зная — обади се Тетаити. — Итя ми разказа.

— Щом съм изменил на тях — продължи Пърсел като изписа във въздуха грамадна осморка с Ману-Файте, — как мога да бъда изменник към вас?

Доводът и величественият жест, който го придружи, направиха дълбоко впечатление на таитяните.

Тетаити вдигна ръка, но помълча една-две секунди, преди да заговори.

— Адамо — каза най-после той, — когато Скелетът и другите насочиха пушките си срещу нас, ти беше с нас, беше наш брат. Но Скелетът уби Кори и Меоро. А брат ни Адамо остана при Скелета.

Пърсел почувствува, че го обзема тревога. Тетаити сякаш повтаряше, малко смекчени, обвиненията на Тими, но в същност нападката му беше съвсем различна. Той не приписваше на Пърсел измяна. Укоряваше го, че е отбягнал да се държи като брат. Това обвинение изглеждаше може би не така опасно. Но в очите на таитянин едва ли беше по-малко тежко.

— Ако бях дошъл с вас — обясни Пърсел, — върху мене щеше да тежи кръвта на брат ми Ропати.

— Ропати носеше пушка срещу нас! — извика Тими с искрящ поглед.

Пърсел се обърна към него и го погледна в очите.

— Който е убил Ропати, не го е убил, защото Ропати е имал пушка. Ауе, едно убийство води друго! Оу не се порадва на Амурея. Убиха го. Уили не се порадва на отмъщението си. Убиха го. А сега ми казват, че ти се боиш от мене и затова заплашваш живота ми.

— Не се боя от тебе — подхвърли оскърбително Тими. — Не се боя от човек, подобен на тия, които живеят във фареуа.[4]

— Щом съм уа — отвърна Пърсел, — отде накъде ме наричаш изменник?

В този миг Меани сви устни в нежна и лукава усмивка, която прониза сърцето на Пърсел и веднага угасна. Ловък беше Адамо. Ловък и красноречив беше Адамо. Пърсел погледна с радост лицето на Меани, станало отново невъзмутимо. „Все още ми е приятел“ — помисли той в изблик на радост. Всичко му се стори изведнъж по-леко.

— Тетаити — заговори отново Пърсел, сигурен, че ще го убеди. — Изслушай ме, защото ще ти кажа само верни неща. Ропати нямаше да стреля срещу вас. Нито Джоно. Нито старият. Нито Жълтокожият. Ропати носеше пушка, за да си въобразява, че е воин. Джоно от глупост. Старият — защото се страхуваше от Скелета. А пък Жълтокожият не бе поставил в оръжието онова нещо, с което се убива.

Тетаити вдигна полека тежките си клепачи и каза презрително:

— Пеританите имат държане, което ние не разбираме. Хем имат, хем нямат главатар. Хем го слушат, хем не го слушат. Хем вършат нещо, хем не го вършат.

И продължи:

— За мене е ясно: четиримата бяха с пушки. Значи, бяха наши врагове.

— Аз не съм с пушка — каза Пърсел, — а ето, че и мене смяташ за враг.

— Не съм казал, че си наш враг — отвърна Тетаити и го погледна право в лицето.

— Уа ли съм?

— Не си уа.

— Изменник?

— Не си изменник.

— Какво съм тогава?

В съзнанието на Пърсел въпросът беше чиста риторика. Чрез него целеше, като отрекат всичко, да признаят неучастието му във войната. Но Тетаити не го схвана така. Той изгледа продължително Пърсел, сякаш търсеше в чертите на лицето му определение на това, какъв е.

— Не зная — промълви бавно най-после той. — Може би си хитрец.

Отговорът падна върху Пърсел изневиделица и го шибна като камшик. „Дали не е вярно всъщност? — помисли светкавично той. — Дали не се самоизлъгвам? Ами ако цялото ми поведение досега е било само хитрост, нагаждане?“

Трябваше да каже нещо, да отговори, да не остави без възражение думите на Тетаити… Това замълчаване го излагаше. Но съмнението го сковаваше. В този миг почти приемаше качеството, което му приписваха.

Тетаити не наруши мълчанието. Наблюдаваше смущението, в което думите му бяха хвърлили Пърсел, но не вадеше никакво заключение от него. Предпазлив, благоразумен, той не обичаше да избързва дори с мисъл. Може би един ден ще се наложи да се отнасят с Адамо като с враг. Може би. Кой е Адамо? Човек, който умееше да стои настрана от битките. Но защо в такъв случай излагаше живота си, като идваше да иска мир?

Пърсел си припомни най-после изречението, което бе приготвил за започване на разговорите, вдигна птицата над главата си и каза:

— Аз съм Ману-Файте и долетях към вас да ви предложа мир.

Тетаити скръсти ръце, а набръчканото му властно лице прие сериозно изражение. Държането му показваше ясно, че разговорът е приключен и сега вече започва церемониалът на преговорите.

Пърсел стана, прегъна ръка, вдигна до рамото си Ману-Файте с отметнати назад червени пера и насочен напред край на пръчката.

— Аз съм Ману-Файте — започна той като се стараеше да изговаря ритмично думите — и говоря в полза на мира. Войната съществува от три дни, а осем души вече са убити. Ауе, това е прекалено много. Кой може да каже дали ще остане някой жив на острова след още един ден? Изслушайте ме, воини! Аз съм Ману-Файте и говоря в полза на мира. Защо е тази война? Защото имаше неправди при разпределението на жените и на земите. Но сега, ауе, има единадесет жени за седем мъже и предостатъчно земя за всички тане, да не постъпваме като безразсъдната акула, която убива без полза. Изслушайте ме! Аз съм Ману-Файте и говоря в полза на мира! Младежът, който размахва оръжие, усеща силата и хитростта си и казва: „Убит ще бъде врагът, не аз!“ Ауе! Войната е случайност. Но и него убиват. Няма вече да лови радостно риба сутрин, няма полюлявани от вятъра кокосови палми, няма почивка по пладне, за да поспи или да играе. Воини, кой ще остане жив, ако войната продължава? Кой ще създава деца на жените? Кой ще населява острова, когато нашите дни се свършат? Воини, аз говоря в полза на мира, а който има език, нека отговори.

Седна и изгледа тримата мъже пред себе си. С пушка на коляно, със забучени в престилчиците ками, те не се облягаха на скалата, а седяха изпънати, но без вдървеност и умора и, макар че бяха на припек, по челата им нямаше нито капка пот. Очите им бяха непроницаеми. Колкото и да си казваше, че тази невъзмутимост е само церемониална и не предвещава нищо, Пърсел се почувствува обезсърчен.

Тетаити направи знак и Тими стана. Трябваше да говори пръв, защото беше най-незначителен от тримата, и тъй като не беше благородник, допускането му в съвета бе нарушение на обичая. За да придаде повече сила на това, което щеше да каже, той вдигна с лявата ръка пушката над главата си, а с дясната извади и размаха камата. Стоя така цяла секунда, изправен на пръсти, като статуя на омразата. Нямаше нито величествеността, нито ръста на Меани и Тетаити, но изглеждаше тънък и твърд като стоманено острие. Когато започна речта си, не се задоволи да пее думите, а ги танцуваше, като удряше с нозе по земята, гледаше с искрящи очи и размахваше мощно камата към Пърсел или я въртеше около главата си. В лицето и снагата му имаше нещо юношеско, неопределено, от което излъчваната жажда за унищожение изглеждаше още по-ужасна.

— О, воини — извика пламенно той с глас, който ставаше все по-писклив, — аз говоря в полза на изкормването на кокошката! О, воини! Изпълнете мисията си! Бъдете като процеп в скала, който бълва гущери! Бъдете като открит отвор, дето се таи разярена акула! Не щадете нито един живот! Да загинат всички перитани! Да убием дългия Скелет! Да убием Плъхчето! Да убием главатаря! Да убием Адамо! О, воини! Аз говоря в полза на изкормването на кокошката! Изгорете колибите! Унищожете градините! Изсечете дърветата! Заробете жените на враговете! Стъпчете ги в нозете си! Да се покоряват като кучки на заповедите ви! Изтърбушете жените, които носят деца на перитани, заличете от лицето на земята тая проклета раса! О, воини, аз говорих в полза на изкормването на кокошката и да бъде както казах!

Тими постави отново камата в пояса си и седна. Меани скочи веднага. Това свинско чедо дръзваше да предлага изтърбушването на сестра му! Меани беше посивял от гняв и всички мускули на великолепното му тяло се свиваха неволно от усилието, което правеше да се овладее. С отметната назад глава, с потръпващи ноздри, с изблещени очи, той издуваше невероятно шия при опитите да заговори. Това куче! Това свинско чедо! По едно време се обърна към Тими с такова яростно изражение, щото Пърсел помисли, че ще се нахвърли върху му. Но това изражение изчезна изведнъж, Меани погледна право пред себе си и успя с невероятно усилие да отпусне мускулите си. Удивително зрелище. Под кожата му от главата до петите трепереха талази, които всеки миг отслабваха като стихващо морско вълнение. После всичко се успокои и тъмната кожа, по която играеха вълнисти отблясъци, стана отново спокойна като езеро. Всичките му мускули изглеждаха стегнати в черни калъфи, които криеха силата им и тялото му оставяше поразително впечатление на покой и ведрина.

— О, Ману-Файте — започна с леко прегракнал глас той, — кой луд приказва да се отсекат дърветата? Та това са наши дървета! Кой казва да унищожим градините? Та това са наши градини! Кой казва да заробим жените? Та това са наши сестри! Кой казва да убием децата, които те носят? О, Ману-Файте, това са наши собствени сестреници! Затова никой да не дръзне да докосне корема на тия жени, за да не се вдигне воин срещу воин и да го убие!

Меани си пое дълбоко дъх. Почувствува облекчение, след като отхвърли с недвусмислено предизвикателство изказването на Тими. И продължи:

— О, Ману-Файте, аз говоря в полза на мира! Аз, Меани, син на главатар, казвам: да убием само користолюбеца, защото той е причина за всичко. Да убием само него, защото само той е убивал. Всички други да бъдат пощадени, неправдата на користолюбеца да бъде поправена, а таитяните да заживеят в забрава и съгласие с чужденците!

Щом Меани седна, стана Тетаити. Полуспуснал тежките си клепачи, смръщил вежди над големия си нос, с още по-дълбоки бръчки от двете страни на устата, той стоя известно време неподвижен. Пеританите се пазели толкова зле, та той бил сигурен, че ще ги победи, при равни оръжия и равен брой бойци. И само от учтивост се съгласил да приеме Ману-Файте, но сега горчиво съжалявал за това. В навечерието на решителната битка двамата му другари започнали да си отправят обиди! Заплашвали да се избият помежду си! От пеританите не можело да се очаква нищо добро, той имал ново доказателство, че е така: свадата била предизвикана от присъствието на Адамо.

— О Ману-Файте — каза тежко той, — аз говоря в полза на продължаването на войната! Все пак, припомнете си, бойци, че ние не воюваме племе срещу племе, а сме племе, което се самоизяжда. Затова трябва да внимаваме да не се самоизяждаме прекалено… О тане, избрахте ме за главатар и аз, Тетаити, главатар и син на главатар, казвам: ще докосна с глава колибите и колибите ще станат табу.[5] Ще докосна с глава дърветата и дърветата ще станат табу. Ще докосна с глава оградата на градините, и градините ще станат табу. Ще докосна с глава коремите на бременните жени и тези кореми ще станат табу.

— О Ману-Файте! Аз говоря в полза на продължаването на войната! Не за жени и за земя се бият бойците, а заради нанесеното и претърпяно оскърбление. Заради понесената обида. Заради високомерното държане на несправедливия мъж! Ние сме дълбоко наранени, о Ману-Файте! Ако пеританите искат да заминат и да си потърсят друг остров, нека си заминат тия несправедливи хора! Но ако останат на тоя остров, да бъдат заличени от лицето на земята! Как да имаме доверие в такива неустановени, неразбираеми хора? О Ману-Файте, аз говоря в полза на продължението на войната! Ако пеританите останат на острова, нека загинат! Смъртта им да бъде балсам за нашите рани! Главите им да украсяват входа на колибите ни! Да леденеят в тъмнина, докато ние се топлим и живеем с жените им! О Ману-Файте, говорих в полза на продължението на войната и който има език, нека отговори!

Тетаити седна, а Пърсел бавно се изправи. Очаквал бе от Тетаити — най-политичния и най-пресметливия от тримата — едно компромисно разрешение. Но сега беше очевидно, че Тетаити е уверен в победата и не желае мир. Предложението му да пусне пеританите да си заминат беше просто оскърбително.

— Тетаити — каза търпеливо Пърсел, — ако беше победител и след свършването на битката ми кажеше: „Адамо, замини или умри“, бих се съгласил да замина. Защото за мене, който не съм вземал пушка и не съм воювал, не е безчестие да си замина. Но не е така за другите перитани. Те носят оръжие, ще се срамуват да избягат. Разбери още, Тетаити, че ако пеританите заминат с пирогите, които са в пещерата, смъртта ще ги настигне. Смърт от удавяне; смърт от жажда и глад; смърт на бесило, ако ги настигне някоя голяма пирога от родината им. Внимавай, Тетаити, след като си понесъл неправда, да не извършиш и ти неправда. Кой от пеританите те е оскърбил? Един човек. Нима всички перитани трябва да загинат заради този човек?

Тетаити изслуша тази реч със затворени очи и когато Пърсел млъкна, каза учтиво, но с глас, който прекратяваше всякакви разисквания:

— Свърши ли, о Ману-Файте?

— Свърших.

Тетаити обърна глава наляво и каза:

— Начертай кръга пред мене, Тими, трябва да вземем решение.

Тими се подчини. В същност той не можеше да начертае нищо, защото почвата беше каменлива, а само се наведе и направи с дясната си ръка широк кръгообразен жест пред главатаря си. След това се върна и седна на мястото си.

— Започвайте, воини — каза Тетаити.

Тими взе едно камъче, хвърли го във въображаемия кръг и каза:

— Ето скала за изкормване на кокошката!

Тетаити се намръщи. Тими не бе отстъпил нито пред предизвикателството на Меани, нито пред изказаното от самия Тетаити табу. Безумец! Нахалник! Ще трябва да го накажат щом свършат войната! Тетаити присви очи и каза спокойно:

— Твой ред е, Меани.

Меани хвърли камък в кръга и каза:

— Ето скала за връщане към мир.

Тетаити взе камък, поднесе го церемониално към устата си и почака няколко минути в пълно мълчание. Подчертаваше с това, че само неговото решение е всевластно. И наистина, гласовете не се преброяваха. Главатарят беше арбитър и неговата дума решаваше окончателно въпроса.

Тетаити хвърли камъка.

— Ето скала за продължаване на войната.

Като каза това, повдигна тежките си клепачи и погледна Пърсел.

— Чужденецо — заяви студено той, — дай ми Ману-Файте.

Пърсел стана, смаян от тази заповед и от тона, с който бе изречена. Поколеба се за миг и накрая даде птицата на Тетаити. Присъствувал бе в Таити на мирни преговори, но тогава мирът бе приет и пратеникът си бе заминал, размахвайки над главата си червените пера, сред приветствията на народа.

Тетаити стана, последван от Тими и Меани. Взе с две ръце Ману-Файте, вдигна го във въздуха, после го свали изведнъж и го счупи на коляното си. Хвърли двете парчета в нозете си и извика свирепо:

— Птицата на мира умря!

Пърсел се почувствува поразен и смразен от страх. Значението на тази постъпка беше ясно: унищожаването на птицата предвещаваше и неговото собствено унищожаване.

Измина цяла секунда. Той не можеше нито да мръдне, нито да продума.

Тими премести пушката в лявата си ръка, а с дясната извади ножа от пояса си. След това посочи Пърсел с острието и каза, обърнал глава към Тетаити:

— О, Тетаити, предай ми тая риба[6]!

В същия миг Меани пристъпи до Тими и извика със страшен глас:

— Табу!

Думата, тонът, с който бе изкряскана, закова Тими на място. Но той все пак не се призна за победен. Обърна глава към заплашителното лице на Меани и запита пискливо:

— Защо да е табу?

— Погледни, човече! — изрева гръмогласно Меани. — Погледни обицата, която Адамо носи! Аз му я дадох! А преди мене тази обица беше на ухото на баща ми, великия главатар Оту!

Тими загледа смаян обицата. Вярно беше! Обицата на Оту! Почувствува се изигран.

— Това табу не важи! — извика най-после яростно той. — Табу от таитянски главатар не се предава на перитани!

— А кой е тоя перитани! — изрева с цяло гърло Меани. — Самият зет на таитянския главатар! Мъж на дъщеря му! Брат на сина му!

Пърсел ги гледаше зяпнал. Очевидно беше, че животът му зависи от тази богословска разпра: може ли свещеното качество табу да се предаде на чужденец?

Тими обърна глава към Тетаити и каза сухо, почти нахално:

— Какво ще реши главатарят?

Пърсел не поглеждаше Тетаити. Възвърнал си бе хладнокръвието и като се полюляваше едва уловимо, следеше и най-малкото движение на Тими.

— Какво ще реши главатарят? — повтори Тими.

Тетаити беше смъртно смутен. Счупил бе Ману-Файте, защото така повеляваше обичаят, но нямаше определено намерение за съдбата на Адамо. Обаче обичаят позволяваше нещастният пратеник да бъде убит. В това отношение не можеше да обвини Тими. А колкото до това дали е табу, беше готов почти да се съгласи с Тими. И Тетаити се колебаеше дали табу може да се предаде на Адамо, който не беше таитянин. За жалост, едно беше съвсем ясно. Щом бе дал на Адамо украса, докосвала главата на Оту, Меани бе подчертал, че смята Адамо за свой любим брат, чийто живот цени повече от своя собствен. Пожертвуването на Адамо щеше непременно да повлече двубой на живот и смърт между Меани и Тими и в такъв случай таитяните щяха да тръгнат тази нощ срещу пеританите с един боец по-малко.

— Аз съм главатар — каза най-после той като погледна Тими в очите, — не съм жрец. И не мога да реша, когато става дума за табу, кой е крив и кой прав. Но все пак, щом Адамо е роднина на Меани и Меани го смята за табу, ще постъпиш мъдро, ако се откажеш от тази риба.

С цяла глава по-нисък от двамата атлети, застанали от двете му страни, Тими се изправи и изви като дъга тънкото си тяло. Тия благородници! Тия главатарски синове! Разбрали се бяха против него! Ясно, мислеха, че ще го уплашат! Но какво струваше силата им, щом той има пушка!

— Моето право си е мое право! — извика яростно той.

Мина цяла секунда, той сякаш се укроти, наведе лукаво очи, после изведнъж се втурна светкавично срещу Пърсел с камата в ръка. Пърсел отскочи настрана, камата се удари о скалата, а в същия миг Меани вдигна и двете си ръце и блъсна Тими в тила. Ударът не изглеждаше особено силен, но Тими полетя стремглаво напред, челото му се удари о скалата и той се строполи на земята неподвижен, по очи върху камъните.

— Убих ли това свинско чедо? — запита Меани.

Гледаше Тетаити, който коленичи, обърна Тими и сложи глава до гърдите му.

— Тоя луд изглежда позаспал — каза презрително Тетаити.

— Ела, Адамо! — извика Меани и го улови за ръка.

Устремът му се забави при минаването между скалите, където трябваше да се извива настрана. Щом ги отмина, Меани задърпа с такава сила Адамо след себе си, че му издраска гърдите в камъните. Не бяха изминали и десет метра по полянката, когато чуха след себе си гласа на Тетаити:

— Меани, не излизай извън гората!

Меани размаха ръка в знак на съгласие, но продължи да тича, а Пърсел се обърна и видя Итя, застанала на двадесетина стъпки от него, без да смее да тръгне с тях.

— Итя! — извика гласът на Тетаити, — донеси ми вода!

Пърсел бе изподрал нозете си в камъните, всеки миг можеше да падне, бързината, с която Меани го влачеше, изглеждаше невероятна, струваше му се, че е дете, което възрастен човек отвежда във фантастично бягство.

Щом навлязоха между палмите, Меани го пусна и Пърсел се изненада, че стъблата наоколо не затваряха пътя пред и след тях. Сигурно вървяха по пътека, известна само на таитяните. Сърцето на Пърсел се блъскаше в гърдите му, той се уплаши да не изостане назад в тъмнината и прошепна полугласно:

— По-полека, Меани!

Меани забави крачките си.

— Слушай — каза със същия тон той. — Трябва да поговорим, чуваш ли ме?

— Да.

— Къде отиваш сега?

— При смокинята.

— После?

— В пещерата с пушките. Жените измислиха това.

— Добре са намислили.

И добави:

— Много си запъхтян. Искаш ли да вървя по-бавно?

— Не.

— Слушай. Щом излезем от гората, ще започнеш да тичаш! Ще тичаш! И ще се спреш чак като стигнеш в пещерата!

— Да.

— Имаш много малко преднина. Защото Тими тича много добре. А няма как да го спра. Освен да го убия.

И добави сякаш се извиняваше:

— А пък не мога да го убия преди битката.

Пърсел се затича. Имаше бодежи и се мъчеше да диша по-спокойно.

— Като излезем от гората — каза Меани, — ще направя за заблуждение друга диря. Така ще спечелиш още малко време.

Сянката започна да се разредява. След няколко стъпки пред тях се възправи планината, а в нозете им започна каменливата равнина към смокинята. Меани се обърна, вдигна Пърсел, притисна го до гърдите си и опря буза до неговата.

— Слушай — каза запъхтяно той. — Слушай. Ти тръгваш. Слушай. Може би ще те убият. Може аз да бъда убит. Слушай, братко Адамо. Аз те обичам. Никога не забравяй колко те обичам. Ако умра, и после ще мисля за тебе. И ти мисли после. Обещай ми!

— Обещавам! — отвърна с треперещ глас Пърсел.

Усети до устните си грапавата, възсолена буза на Меани. Беше зашеметен от щастие и същевременно отчаян, че се разделя с Меани.

— Обещавам! — повтори той.

Меани го остави на земята, улови го за раменете и чукна няколко пъти чело о неговото. Пърсел си припомни, че така бе постъпил и при пристигането му в Таити, когато беше толкова развълнуван, че не можеше да заговори.

— О, Адамо! — каза тихо той. — О, братко!

— Обещавам! — промълви Адамо с просълзени очи.

Меани го пусна и го потупа леко по рамото. Усмивката му беше толкова кротка и нежна, че сърцето на Пърсел се сви.

— Тръгвай! — каза Меани. — Тръгвай вече! Върви, Адамо!

[1] Ману-Файте — птицата, която иска мир. ↑

[2] Пойни — кошници от листа на кокосови палми. ↑

[3] Па — ниска дървена ограда около военен лагер или двор. ↑

[4] Фареуа — дом на „негодните“ (уа), където във време на война се приютяват жените, децата и старците. ↑

[5] Според старите таитянски вярвания, главата на главатаря е табу и с докосването си предава това свое качество на докоснатия човек или предмет. ↑

[6] Така наричат човека, отреден да бъде убит. ↑

Четиринадесета глава

— Пристигнахме — каза Авапуи като се обърна.

Пърсел се влачеше с мъка из камънаците на няколко метра зад нея. Пътеката беше един прав пролом, издълбан в скалата, но толкова стръмен към края, че Пърсел трябваше да се вкопчва в грапавите камъни, за да може да напредва. Вървеше отчайващо бавно. Имаше чувството, че е чудесен прицел за стрелец, застанал в подножието на склона. Не поглеждаше назад, и макар че се потеше от слънчевия пек, по гърба му пролазваха студени тръпки.

Настигна Авапуи, дръпна я за ръка зад един голям храст, който почти закриваше входа на пещерата, и погледна през клоните към долния край на пролома. Спря се, облегнал рамо до рамото на Авапуи, неспособен да заговори, изненадан от шумното си дишане. Като се изключи лекото потръпване на въздуха над нажежените скали, гледката в нозете му беше пуста, неподвижна. Той си пое дъх и се обърна към пещерата. Най-после беше в безопасност.

— Ела, Авапуи.

— Почакай. Ведрото с плодовете.

Протегна ръка през клоните на храста, издърпа ведрото и с леко движение го долепи до хълбока си. Пърсел я погледна. За по-малко от час тя се изкачваше втори път от смокинята до пещерата, а не беше дори запъхтяна.

— А сега?

— Върви право напред, Адамо. Ще ти кажа.

Подът на пещерата се спускаше на един-два метра, след това започваше полека да се издига, обрасъл с храсти и цветя. В свода имаше процепи и отвори, отдето влизаше чист въздух, а тук-там по стените играеха слънчеви петна. Подземната пътека сви в ляво, по раменете на Пърсел лъхна хлад, светлите петна изчезнаха, постепенно настъпи полумрак.

— Тупапау — каза Авапуи и се спря. — Страх ме е.

— Маамаа — отвърна нетърпеливо Пърсел. — Тук си била петнадесет дни с Итя! И нищо не са ти сторили! Тия тупапау са добри.

Тя се обади след малко:

— Може да са се променили.

Пърсел вдигна рамене.

— Няма защо да се боиш като си с мене. Аз не вярвам, че те съществуват.

— Наистина ли? — каза обнадеждено тя.

— Наистина.

Според таитянските вярвания, тупапау не преследват хората, които не вярват в съществуването им. Чудно е само, че въпреки това в Таити няма невярващи.

Пърсел тръгна отново и Авапуи го последва без ропот. Адамо не само не вярваше — като Меани — в тупапау, но тя току-що си припомни една успокоителна подробност: косите на Адамо бяха светли като мед. А тупапау никога не са виждали такова чудновато същество. Обезсърчени от неверието и смутени от външността му, те щяха сигурно да мируват, дори ако настроението им се е променило след големите дъждове.

Пърсел потъна почти до колене в нещо студено и се отдръпна. Напред, докъдето можеше да зърне, виждаше само черна вода. Големи кръгли камъни се подаваха тук-там из нея и лъщяха слабо в полумрака.

— Итя каза, че имало само едно изворче — каза изненадано той.

— Тук нямаше вода, когато бяхме с нея — отвърна с променен глас Авапуи. — Тупапау са направили тази пакост!

Пак започваше!

— Слушай! — каза раздразнено Пърсел.

Прегърна я и усети, че се е вдървила и смразила.

— Слушай — повтори тържествено той, — тупапау не съществуват! — И добави гръмко: — Аз, Адамо, ти казвам, че тупапау не съществуват!

Бързината, с която Авапуи откликна на това изявление, смая Пърсел. Тя се отпусна веднага, кожата й се стопли, снагата й си възвърна гъвкавостта. Изведнъж бе преминала от състояние на извънредно силна парализа от страх към пълен душевен покой. Потърка с благодарност буза о неговата. Важно беше не това, което бе казал Адамо, а красноречието, с което го бе казал.

Пърсел пристъпваше от камък на камък. Понякога, когато разстоянието между тях беше много голямо, пускаше ръката на Авапуи и скачаше. Сводът над главата му не беше висок, пещерата беше само един тесен, криволичещ подземен тунел. Трябва да е бил прокопан някога от разклонение на реката, докато някое срутване бе отклонило течението й. Сега водата навярно отново се просмукваше под срутената скала. Когато си пробие свободно път — след колко ли години? — ще прелее през прага до входа, ще бликне вън от пещерата и ще се спусне като буйна река до подножието на планината. Сигурно е имала някога тъкмо това направление. Затворената пътека, по която се бе покатерил до пещерата, наистина приличаше на ерозивен пролом.

— Тупапау не са направили нищо — подхвърли той като се обърна. Реката е пробила скалите.

— Реката е много изкусна — каза почтително Авапуи, сякаш говореше за някой главатар.

Пърсел пусна ръката й и скочи на голям плосък камък сред водата. Камъкът се наклони с плисък напред, после се чу тъп удар. Пърсел едва не изгуби равновесие, размаха и двете си ръце и скочи на друг камък. Зад него се повториха пак двата шума: плисването на водата и ударът на скала о скала. После плочата зае старото си положение.

— Внимавай — каза през рамо той.

Повървя още десетина метра. Подземният тунел сви надясно и в стената вляво от Пърсел се появи пробит в скалата кръгъл отвор, почти правилен и едва ли по-голям от корабно прозорче. Пърсел се наведе. През отвора се виждаше друг коридор, малко по-светъл от този, по който вървяха, и явно по-висок. Откъм него долният ръб на прозорчето стигаше до хълбока му, а от другата страна беше до земята. Вторият коридор изглеждаше прав и след известно разстояние, което беше доста светло, се губеше в тъмнината. И неговият под беше от едри, кръгли или плоски камъчета, но съвършено сухи. Водата не бе стигнала до този участък.

— Тук — каза Авапуи.

Той се обърна.

— Тук ли? Оттатък отвора?

— Много е лесно. Ще видиш.

Тя се наведе, пъхна глава в прозорчето, опря дланите си на земята отвъд, понадигна се, плъзна се и изчезна. Всичко бе извършено с невероятна ловкост. В следния миг главата й се показа през отвора.

— Сега ще ти помогна.

— Не — отвърна Пърсел.

Но той се справи много по-мъчно от нея. Когато се изправи, бе ожулил кожата по корема си.

Намираше се в някакво сводесто помещение, около четири на четири метра, след това тунелът се стесняваше като тръба и потъваше в мрака. Самата стая беше осветена през един процеп, който хвърляше по стената големи като длан светли петна.

— Не бива да се ходи по-нататък — каза Авапуи като посочи теснината. — Има кладенец.

— Дълбок ли е?

Тя кимна.

— Хвърлиш камък. Чакаш, чакаш. И най-после чуеш туп!

— Може ли да се мине отвъд кладенеца?

— Ние можем — отвърна Авапуи. — Ти, не.

Говореше без нито сянка пренебрежение. Просто установяваше факт. Пърсел тръгна към теснината. Щом стигна тъмния участък, забави ход, за да даде на очите си време да свикнат с тъмнината. Навел бе глава, макар да си даваше сметка, че тази предпазливост е излишна, защото сводът беше все още на цели двадесет сантиметра над главата му. Но като простря ръце встрани, дланите му опряха о скали.

— Внимавай — каза Авапуи, като го побутна. — Тук е.

— Къде?

— Пред тебе.

Какво зрение! Той се наведе и на по-малко от метър наистина забеляза едва видима тъмна черта. Легна по корем и запълзя. Намери опипом брега на бездната, от едната до другата стена. Нямаше никаква пътека. Кладенецът заемаше цялата ширина на прохода.

Изправи се. Не виждаше Авапуи, но по миризмата на цветята в косите й разбра, че е вдясно от него.

— Можеш ли да минеш оттатък? — запита недоверчиво той.

— Мога. Искаш ли да ти покажа?

— Не, не — побърза да каже той. — Правила ли си го някога?

— И тримата.

— Кои „тримата“?

— Аз, Итя, Меани.

— Кога?

— Когато главатарят дойде с Ваа да скрие пушките, по време на големия дъжд. Ах, човече! Меани едва успя да хвърли в кладенеца постелката от шума и да се прехвърли заедно с нас отвъд. Главатарят каза на Ваа да остане в стаята и тръгна сам из теснината. Ауе! Пеританите нямат добри очи! Бяхме на един щик далеко от него, отвъд кладенеца, а главатарят не ни виждаше. Меани се боеше да не би главатарят да се удави в кладенеца, затова хвърли в него едно камъче. Камъкът направи туп! Главатарят подскочи, после легна по корем като тебе, почна да опипва с ръце, да ръмжи (последва поразително подражание на Мезъновото „Хм!“) и накрая се върна назад.

— Какво има отвъд кладенеца?

— Като повървиш още малко, край — наоколо има само стени.

Пърсел се върна. След пълния мрак в теснината, стаята изглеждаше почти светла.

— Къде бе скрил главатарят пушките си?

— Ей-там.

Срещу светлото петно се подаваше една скала, а между нея и свода, на около три метра височина, се съзираше процеп.

— Не му е било лесно — каза беззвучно Пърсел.

Усети изведнъж колко се е уморил. Имаше само едно желание: да легне и да мълчи. Най-вече да мълчи.

— Защо? — запита Авапуи. — Много е лесно. Щом си отиде главатарят, Меани се покатери, свали всичко, разопакова пушките, завити в намаслени парцали, а пък онова, дето убива — в сандък с железа отгоре. После тури пак всичко на мястото и ни накара да се закълнем, че няма да кажем никому нищо, даже и на Уили. И веднага направи нова постелка, та Уили да не разбере нищо.

Млъкна, закри очи с ръката си, плъзна се на земята, опря другата длан на коленете си и заплака. Плачеше безгласно, с хълцания, без да изтрива сълзите, които се стичаха по бузите й.

Пърсел клекна до нея.

— Какво ти е, Авапуи?

Тя свали ръка от очите си.

— Ти ходи при другите. А като се върна, не ми каза нищо за Уили.

Той отвърна глава. Докато тичаха й бе разказал нещичко за Ману-Файте. Но вярно беше, че не бе споменал за Уили: какво би могъл да каже? А тя е чакала да й каже нещо, откато бяха тръгнали. Очаквала бе през цялото лудо тичане от смокинята до пещерата. И в самата пещера бе очаквала, макар и без особена надежда. Сега надеждата рухна изведнъж. И тя разбра вече ясно това, което знаеше още отначало: Уили беше мъртъв.

— Ела — каза Пърсел като я улови за раменете.

Изправи я, така изтощен, че не можеше да заговори, заведе я до постелката от шума и я накара да легне. След това легна до нея, пъхна лявата си ръка под дългата й коса на врата и сложи глава на рамото й. Искаше да й каже една-две думи. Но не успя да отвори уста. Веднага заспа.

— Адамо! — каза един глас до ухото му.

Той трепна, отвори очи и се смая като видя Авапуи в обятията си. Зърна сълзите по бузите й. Припомни си всичко.

— Дълго ли спах?

— Не. Съвсем малко. Слушай, Адамо. Трябва да вървя. Омаата сигурно се тревожи при смокинята. Тя не знае, че Итя остана при другите. И Ивоа, човече, Ивоа! Тя не знае, че си се отървал от другите! Стана със светнали очи. Забравяше собствената си скръб, защото бързаше да съобщи на друга жена, че нейният тане е жив.

— Имаш право — отвърна Пърсел и също стана.

Настъпи кратко мълчание. После Авапуи каза:

— Ще дойда пак. Ако Омаата позволи, ще дойда пак.

Той поиска да каже „не“, но не намери смелост да го стори. Да стои с часове сам в тази ледена, зловеща пещера… Обгърна раменете на Авапуи и я потупа леко с длан по гърба.

Тя измъкна през отвора най-напред краката си, облегна се назад с ръце, изви снага и се прехвърли от другата страна, след това се обърна. Пърсел се наведе и подаде глава през отвора. Очите му бяха свикнали с тъмнината, така че можеха да видят как Авапуи подскача от камък на камък. Камъните образуваха сивобелезникави островчета в черната вода. Нозете на Авапуи се открояваха като тъмни петна върху тях. По-нагоре беше светлото петно на дървесинената й пола, а още по-нагоре се виждаха само ръцете, които се люлееха и очертаваха като черни петна върху не съвсем черната стена. Пърсел едва забелязваше движението на бедрата й, но чуваше изненадващо ясно шумоленето на дървесинните ивици, когато Авапуи подскачаше. Едва уловима светлинка докосна ненадейно косата й и очерта леко главата, като я озари с бледо сияние. Видението трая само един миг. Горната част на тялото й сякаш се разтопи, дървесинената пола изчезна като по магия, нищо не се виждаше, завоят я погълна.

Пърсел се върна, легна на постелката от шума, заспа, но веднага се събуди. Беше студено, пещерата беше тиха като гроб, той затвори очи и задряма, но не усети да си отпочива. Изречения и образи се гонеха безспир с луда бързина в съзнанието му, чувствуваше се като в ад, не можеше нито да заспи, нито да се събуди напълно. Ману-Файте, Итя, гласът на Мезън, изстрел, тишина, два изстрела, Уили е мъртъв, виновен, казва гласът на Мезън, сам той повръща между папратите, Амурея, главите в пойните, Омаата, огромната й черна ръка върху рамото на Мезън, „дай ми тая риба, Тетаити“, вратата се затваря зад него, чува се гърмеж, окрайнината на гората е пуста, „помни ме после“, ниски палми с черни снопчета по стъблата, главите в пойните, Амурея, гласът на Авапуи, само гласът, без нито една дума, Итя, „страх ме е, страх ме е, о, братко“, „не забравяй никога“, под смокинята е задушно, жените приказват, приказват, „аз съм Ману-Файте“, Тими с жестоките очи, острието на камата, „скачам, не скачам, нозете ми са се залепили за пръстта“, „тупапау, казва с треперещ глас Авапуи, после изведнъж гръмогласно — тупапау!“

Гласът прозвуча така гръмко и отблизо, че той се събуди, седна и се огледа. Сам беше. Стана, потърка чело, чу в съседния коридор плисък на вода, последван от тъп удар. И двата шума бяха толкова слаби, че Пърсел се подвоуми за миг дали наистина ги е чул. Но в същия миг те се повториха. Плискане, после тъп удар. Той напрегна слух, притаи дъх. Пълна тишина. В същия миг отнякъде светна. Плочата. Подвижната плоча в тунела. Наклонила се бе напред и веднага бе заела пак първото си място. Авапуи се връщаше. Беше отвъд каменната стена, на няколко метра от него. „Толкова скоро“ — помисли учудено той. И се наведе, за да погледне през отвора.

Но се спря веднага, поразен от тишината. Подгонена от мисълта за тупапау, Авапуи би трябвало да тича! Той щеше да чуе плъзгането на нозете й от камък на камък, шумоленето на дървесинената пола! Приближи се много бавно до отвора и долепи дясното си око до един скален ръб. На десет стъпки от него, застанала неподвижно на един камък, се виждаше тънката фигура на мъж с пушка в ръка.

Устата на Пърсел пресъхна, нозете му затрепераха. Огледа се — нямаше къде да се скрие. Никаква възможност да избяга. Пред него беше кладенецът. Зад кладенеца — никакъв изход. Ако влезе в стаята, Тими ще забележи постелката от шума и ще тръгне към теснината. Пърсел виждаше, че е затворен в това помещение без изход като плъх в леговището си, а пред него беше Тими с кама в ръка. Пот започна да се стича по снагата му, ръцете му овлажняха, облегна се на каменната стена, усети вече как студеното острие пронизва корема му.

Направи отчаяно усилие да преглътне, но устата му беше така суха, че езикът остана залепен за небцето. Усети страшна празнота под лъжичката, тялото му трепереше от главата до петите. Изразът „трепери като лист“ прекоси странно съзнанието му и той разбра напълно неговия смисъл. Нищо сякаш не можеше да прекрати това треперене. Безволев, онемял, скован, той понасяше с отвратително чувство на безпомощност и срам треперенето, което го раздрусваше. При все че челюстите му бяха сковани, бузите трепереха като пихтия.

Тогава, от другата страна на прозорчето, той чу дишане. Тими бе успял да се приближи безшумно като котка, но не смогваше да притаи дъх. Пърсел го чу и трепна от изненада. И Тими се страхуваше. Налучкал бе дирята му, но страшно усилие е трябвало да направи, за да проникне в пещерата. Страхуваше се не от Адамо, а от тупапау.

Пърсел се бе долепил до стената, с уши до камъка, изправен на няколко стъпки от прозорчето, и слушаше неравномерното, свистящо дишане на врага си. Колко силно трябва да е желанието на Тими да го погуби, за да не се спре дори пред тупапау! Пърсел стисна зъби. Имаше нещо отвратително в това да желаеш до такава степен смъртта на някого. Таитянките казваха, че Тими се страхувал да не би Адамо да отмъсти за смъртта на другарите си. Това не беше вярно! Пърсел беше убеден, че не е вярно. Тими се опияняваше просто от мисълта да подгони обезоръжен човек! Отмъщението, войната бяха само предлог. Да убие мъченически Амурея, да разпори корема на Ивоа и да погуби детето й, да убие Адамо — всичко това беше привлекателно, защото беше лесно! „Отвратителен подлец!“ — помисли с внезапна ярост Пърсел и тялото му престана да трепери. Огледа се наоколо, опипа джобовете си, нямаше дори обикновен нож. За пръв път в живота си съжали, че няма оръжие.

Зърна един доста голям камък в нозете си. Наведе се и го повдигна с две ръце, изненадан от тежестта му. Облегна десния си хълбок до скалата, протегна ръце с камъка до горния край на прозорчето и зачака.

Чака толкова дълго, че най-после се усъмни дали наистина е видял Тими в тунела. Но дишането все още се чуваше от другата страна на отвора, запъхтяно, тревожно. Не вярваше Тими да мине пред прозорчето и да не хвърли поне един поглед вътре.

Камъкът все повече натежаваше в протегнатите и опънати ръце на Пърсел. Той почувствува, че ще го изтърве. Свали го до корема си, след това смени последователно положението на пръстите. Отвърнал бе за четвърт секунда очи от отвора и щом погледна отново нататък, видя смаяно, че камата на врага му беше положена на камъните вътре в стаята. Тими я бе оставил там навярно, за да освободи ръцете си при прехвърлянето през отвора. А можеше да е и клопка. Сърцето на Пърсел затуптя неудържимо. Съблазняваше се да вземе оръжието, но за да го стори трябваше да остави камъка и да протегне ръка пред прозорчето. Дали Тими не очакваше именно това, за да го сграбчи за ръката, да го раздруса и да го повали?

Пърсел се закова на място. Тими щеше да мине с пушката си. Пушката беше дълга. Не би могъл да стреля, преди да измъкне цялата пушка през отвора. „Ще имам достатъчно време“ — помисли радостно Пърсел. И разбра светкавично как трябва да постъпи. Нямаше да стовари камъка върху главата на Тими, а щеше да го използува за боздуган, без да го изпуска от ръце. Прегъна колене и отдръпна назад десния си крак, за да бъде по-близко до земята, а в същото време облегна камъка о бедрото си, за да си облекчи ръцете. Така беше изцяло свит и скрит зад камъка, готов да се нахвърли заедно с него, щом главата на Тими се покаже. Камъкът бе овлажнял от потта на ръцете му, та трябваше да го хване по-здраво.

Все още чуваше свистящото дишане на Тими и се учудваше от нерешителността му. Може би надушваше опасност. Забележително беше и това, че още не бе подал глава през отвора. Пърсел вдигна камъка наравно с лицето си и изпъна мишци.

Всичко стана така бързо, че Пърсел не успя да стори нищо. Тими не се прехвърли постепенно през отвора, както правеше Авапуи, а се стрелна вътре като звяр, който минава през обръч, но с лице и гърди към свода. Просна се по гръб и в същия миг стовари страшен удар с приклад по главата на Пърсел. Ударът бе нанесен с нечувана бързина и сигурност, сякаш Тими знаеше още преди да нахълта в стаята, къде точно се намира лицето на Пърсел. В същия миг в пещерата сякаш падна гръм и отекна из галериите й. Стаята потъна в белезникав дим. Тими подскочи неудържимо, търкулна се по корем, вкопчи се с ръце в камъните и не мръдна.

Пърсел почти не усети удара на приклада о камъка. Беше вцепенен и замаян. Гледаше прострения по очи Тими, със свити пръсти и леко извито наляво тяло — сякаш очакваше да го нападнат. Погледът на Пърсел падна върху камата. Острието й блестеше между нозете на Тими. Без да изпуска камъка и без да отделя очи от Тими, той запълзя сантиметър по сантиметър към нея. Щом стигна, хвърли внезапно камъка върху тила на Тими, наведе се и грабна оръжието. Улови го, стисна здраво дръжката.

Камъкът плесна с тъп звук по тила на Тими, но не го удари тежко. Подскочи през главата, търкулна се на един-два метра и се спря. Тими не мръдна.

Опрял лявата си ръка на земята, стиснал в дясната камата, Пърсел се наведе, приближи се извънредно бавно и загледа вторачено една точка в тъмнокожата лява плешка на Тими.

Скочи. Чу се див рев. Той лежеше върху Тими с цялото си тяло и натискаше невероятно силно с две ръце дръжката на камата. После се понадигна и натисна с гърди ръцете си, за да я забие още по-дълбоко. Тими лежеше под него, неподвижен, безжизнен, победен. Пърсел го натискаше с все сили. Усети радостна тръпка.

Мина време. В съзнанието му притъмня, чуваше само дрезгавото си дишане. И помисли изведнъж: „Аз изревах.“ Стана с подкосени нозе, наведе се, извади камата от раната и я захвърли. После му се дощя да види лицето на Тими. Сложи ръка на рамото му. Стори му се слабо, като рамото на жена. Пръстите му потънаха в гладка, мека плът. Дръпна го. Тими се обърна по гръб. Имаше огромна дупка на челото. Тънка струя кръв изтичаше от нея.

Пърсел продължи да го гледа няколко секунди със зяпнали уста. И разбра. Прикладът се бе ударил о камъка, който той държеше пред лицето си, спусъкът бе отскочил и Тими е бил убит от собствената си пушка.

Пърсел се върна със залитане на постелята от шума и седна. Очите на Тими бяха като живи под кървавия отвор в горната част на челото. Гъстите черни ресници едва закриваха зениците, които светеха в ъглите на клепачите, сякаш Тими го гледаше настойчиво отстрана. Главата и тънкият врат бяха леко извити на другата страна, от което погледът му изглеждаше превзето-лукав. По лицето му нямаше вече нито следа от суровост, дебелите устни бяха полуотворени в детска усмивка. Пърсел забеляза за пръв път формата на очите му. Те бяха много красиви. Издигаха се към слепоочията като очи на антилопа, но ресниците, великолепните черни, дълги и извити ресници, придаваха на погледа нежност и гальовност. Необяснимо беше как тези очи умееха да гледат с такова сурово изражение. Напускайки Тими, животът му бе оставил само кротостта, която той притежаваше, но бе задушил приживе.

Пърсел отвърна глава, стана и усети, че в душата му нахлу вълна от срам. Как дивашки се бе нахвърлил върху трупа! Как бе изревал! А забиваше ножа си в труп! Стори му се невероятно как не бе разбрал, че Тими е мъртъв. Но до такава степен бе напрегнал волята си преди нахълтването на Тими, че бе пристъпил към действие с предварително придобита скорост, слепешката, като машина. Всичко това беше отвратително и смешно, той се чувствуваше сега едва ли не по-виновен, отколкото ако наистина го бе убил. „Това е именно убийството“ — помисли си с ужас той. Тази машиналност, тази неизбежност. Цял живот се бе калявал да зачита живота. А в един миг се нахвърли върху врага си, ревейки като звяр! Забил бе ножа с две ръце, опиянен от победата си, запъхтян, самозабравил се от наслада!

Усети, че гърдите му са влажни. Опипа ги, пръстите му станаха черни и лепкави. Потръпна от погнуса. Тръгна към отвора. Нозете на Тими бяха още наполовина там. Улови ги, вдигна ги и повлече тялото колкото може по-далеко от постелята. Главата на Тими се люшкаше наляво-надясно и подскачаше по камъните, а когато Пърсел спря, тя се плъзна бавно и леко към лявото рамо, с брадичка в кухината на ключицата. Пърсел забеляза, че лицето е обърнато към постелята от шума и погледът на Тими ще го преследва, когато си легне. Пусна нозете, поколеба се за миг, после се обърна кръгом. Не дръзна да улови главата на Тими и да я обърне на другата страна.

Промъкна се с мъка през отвора, скочи на един камък, загуби равновесие и падна във водата. Беше студена като лед. Задушаваше се. Обърна се по гръб, разгърна бързо гърди и се изправи. Зъбите му тракаха.

Като се върна в стаята, той събу панталона си, изстиска го и го остави на един камък. Болеше го вратът, железен обръч стягаше гърдите му, той трепереше от глава до пети. Странно нещо, в същото време по челото му лъщеше студена пот. Опита се да подскочи, но краката му бяха така вдървени, че не се прегъваха. Потупа с длан гърдите си, после се наведе и започна да се удря по гърба и бедрата. Но не успяваше да прогони студа от тялото си, продължаваше да се чувствува вкочанен до мозъка на костите. Разбра, че трябва да прави по-буйни движения. Легна по корем колкото можеше по-далеко от Тими, облегна се на длани и се изправи на ръцете си. Повтори упражнението. Продължи тази гимнастика цели две минути, все още разтреперан. Най-после се отпусна запъхтян. Зъбите му продължаваха да тракат.

Никога не бе изпитвал такъв студ по цялото си тяло, загуби надежда, че ще може да се отърве от него, обзе го безумен страх. Тогава започна да прави всички упражнения, които знаеше или бе виждал да прави Джонс, а в същото време почна да брои на глас, като изричаше гръмко числата. Стори му се, че студът постепенно го напуска, имаше впечатление, че крясъците го стоплят повече от всичко друго и той започна да реве между вдишванията. Не можеше да познае гласа си, толкова беше писклив. Танцуваше на място, навеждаше се, изправяше се, кършеше снага, мъчеше се най-вече да си поеме по-дълбоко дъх след като е изревал. Всяка минута рискуваше да изпадне в пълно изтощение, но не смееше да спре.

По едно време се зърна само за миг такъв, какъвто беше: гол като червей, в пещера, край труп — въртеше се като луд и надаваше нечовешки викове. Смешно! На какво ли не беше способен човек, за да се вкопчи в живота! Не можеше да си поеме вече дъх. Престана да се върти. И веднага се вцепени цял, студът сякаш бликаше от тялото му и го обливаше от глава до пети. Поднови упражненията. До края на живота си беше осъден на тази глупава гимнастика! Навеждаше се, изправяше се, навеждаше се… Черните очи на Тими, чудновато осветени под потъналото в сянка чело, не се отделяха от него, а полуусмивката му беше все така застинала на устните, сякаш наблюдаваше с насмешка вълненията на живите.

— Адамо — извика един глас, — какво правиш?

Той трепна и се обърна. Затворило почти изцяло отвора, едрото черно лице на Омаата беше обърнато към него, а кръглите й очи го гледаха смаяно.

— Студено ми е! — изкрещя пискливо Пърсел.

— Чакай! — каза тя.

Той я погледна недоверчиво. Тя промъкна едното рамо, после другото, прехвърли в стаята огромната си гръд, залюля се, за да провре широките си хълбоци, свиваше и разтягаше като гума исполинското си тяло и успя да мине през отвора. След като мина, една отломка от скалата се отчупи и търкулна на земята.

— Чеденцето ми! — извика тя и изтича към него. — Ауе! Посинял си!

Този път той се притисна към нея. Обгърнал с ръце огромната й снага, Пърсел изпитваше чудесното чувство, че потъва в пухен юрган — топъл, мек, дебел. Тя започна да му разтрива гърба отгоре надолу с грамадните си яки ръце, като го обсипваше с нежни излияния. Търкаше го, удряше го, щипеше го и макар че го болеше, той я оставяше с наслада да върши всичко това, усещайки при всеки удар как животът нахлува все по-дълбоко под кожата му, в мускулите, из всички замръзнали органи. Чудесно беше да ти е топло. Просто бе забравил какво е гъвкавост, блаженство, дишащи пори…

— Омаата — каза полугласно той.

— Чеденцето ми!… Чеденцето ми!…

Пърсел чуваше как дълбокият й глас отеква като водопад под сводовете. И гласът й дори топлеше. Тя го улови за раменете, обърна го и започна да му разтрива гърдите, корема, бедрата. Какви славни ръце имаше! Едри, силни, а при това нежни, те го мачкаха като тесто, пускаха кожата, грабваха я отново, мачкаха я, омесваха я с пръсти. Облегнал гръб във вана от топла плът, Пърсел усещаше, че гърдите му се разтварят и разцъфват, започна да диша, сърцето му се успокои, мускулите му се съживиха.

Омаата го завъртя отново.

— Чеденцето ми! — изгугука тя с дълбокия си глас. — Още си бял. Ауе! Къде останаха червените ти бузки, петленцето ми?

Отдалечи го от себе си и започна да го потупва.

— Ще ме пребиеш! — извика той.

Наведе се, пъхна се под ръцете й, долепи се до нея.

— Чеденцето ми! — промълви развълнувано тя. И изведнъж се разсмя.

— Знаеш ли, че ме изплаши с крясъците си? Ех, човече! Щях да избягам! Помислих, че са тупапау! За щастие разбрах пеританските думи!…

Обърна се със смях към прозорчето и зърна тялото на Тими.

— Уби ли го, човече? — извика смаяно.

— Не съм го убил аз — отвърна Пърсел.

Омаата не го слушаше. Приближи се към тялото, улови го без никаква почит за косата и започна да го обръща ту на една, ту на друга страна.

— Не съм го убил аз — повтори Пърсел. — Той сам…

— Ами това? — каза Омаата с мощния си глас, като посочи театрално дупката в челото. — Ами това? — продължи тя, сочейки раната в гърба. — Ами това? — показа врата.

Наведе се да погледне по-отблизо раната.

— С какво го направи?

— С камък.

Тя пусна косите на Тими и се изправи, втренчила възхитените си очи в Пърсел.

— Изкусен си бил, човече!

— Слушай, не съм аз…

— Уби го, значи — продължи радостно тя, — това свинско чедо! Ах, колко си бил силен, Адамо! Ах, колко си бил храбър! Колко си хитър! Без оръжие! А пък той с пушка и кама! Ах, чудесното ми войниче! Ах, петлето ми! Ах, Адамо!

— Слушай, Омаата…

— Еатуа е свидетел — започна Омаата като застана пред тялото на Тими, сложила ръце на широките си хълбоци, — ти искаше да убиеш чеденцето ми, Тими! Искаше да заробиш жените от своето племе! Искаше да разпориш коремите на Ваа и Ивоа! Мишо семе! Свинско изчадие! Страхлива акула! Човек без кокосови палми! И воин дори не си! Уа![1] Мау![2] Безсилен! А къде си сега, изверг? Изстинал си вече! Риба с мъртви очи на брега на лагуната! Кокал, гризан от безопашато куче! Погледни Адамо! Погледни това пеританско петле! Красив! Храбър! Хитър! Всяка ваине на острова е готова да играе с него. Погледни го! Косите му са като мед! Снагата му е бяла и румена. Сладък е като курабийка от хлебно дърво! Велик главатар! С безброй кокосови палми в големия дъждовен остров! Ръцете му са изящни като ръцете на тъста му Оту! А пък ти, Тими, какво си сега? Безжизнен мъж! Човек без никакво значение. Човек, който не става вече за нищо! Умряла риба, която плува с корема нагоре! Празна черупка! Умрял рак, за радост на морските бълхи по плажа!…

— Омаата! — извика Пърсел.

Но тя се бе увлякла. Ругаеше сега жестоко пола на Тими. Цели две минути разправяше най-подробно за безсилието, което му приписваше.

— Омаата!

— Свърших — отвърна просто тя.

Върна се към него бавно и величествено, сияеща, че е изпълнила дълга си.

— О, Адамо — каза пламенно тя, като че възхищението й към него се бе увеличило съразмерно с очернянето на противника. — О, Адамо! О, чеденце!

Започна пак да го разтрива. Но откато бе престанало да му е студено, Пърсел усещаше болка от разтривките.

— Стоплих се вече, Омаата.

— Не си, човече — възрази тя и го дръпна властно до себе си. — Засега ти е топло, но щом си отида, ще изстинеш. Трябва да ти оставя голям запас от топлина. Слушай — продължи сериозно тя, — ще взема това свинско чедо на гръб и ще го хвърля в морето, а ти няма да кажеш никому, че си го убил, освен на Ивоа.

— Но аз не съм…

— Никому, разбираш ли? Никому!

— Защо е толкова важно това?

— Не е важно, ако спечелят пеританите. Само че ще спечелят другите. Обърни се.

— Защо приказваш така? Другите са само двама, а пък пеританите трима.

— Пеританите са добри по море. На суша не са.

— Стига! Заболя ме!

Тя се засмя.

— Ауе! Такъв воин като тебе!

И продължи:

— Отивам да хвърля това свинско чедо и да ти изпратя Авапуи.

— Авапуи ли? Защо пък Авапуи?

— Да нощува при тебе.

— Не — отвърна рязко Пърсел.

— Гледай ти петлето! — каза тя като го потупа по бедрата. — Не искам да стоиш сам, човече! Ще почнеш да си гризеш сърцето с размисли, като всички перитани.

И добави:

— Освен това, ще ти се прииска да поиграеш.

— Не.

— Непременно ще трябва да поиграеш. Когато човек е отнел живот, изпитва нужда да го създаде.

— Не. Имам нужда да спя.

— И да спиш. И да спиш, и да играеш.

— Не.

— Пеританско не! — отвърна със смях тя. — Ще ти изпратя Авапуи.

— Изпрати ми Ивоа.

— Човече! Ивоа вече не е твоя. Тя е на детето си.

Мълчание. После Пърсел каза:

— Ела ти тогава.

Въздействието на тия думи беше невероятно. Омаата се отдръпна на една стъпка, изправи се в цял ръст и изгледа Пърсел с потръпващи ноздри и искрящи очи.

— Разсърди ли се? — запита в недоумение той.

— Какво съм аз? — провикна се най-после тя с променен от ярост глас.

Беше посивяла от гняв, челюстта й трепереше, едва можеше да намира думи.

— Омаата…

— Питам те: какво съм аз? — изкрещя отново Омаата, възвърнала изведнъж гласа си. — Аз! — повтори тя, като удари с длан лявата си гърда.

Това „аз“ и ударът отекнаха като гърмежи под свода.

— Какво съм? — продължи тя като го изгледа от главата до петите с оскърбено изражение. — Старица ли? Саката ли? Или мау?

— Омаата…

— Мириша ли?

— Омаата…

— Казвай какво съм — изкрещя тя в изблик на ярост, — та някой мъж да може да прекара цяла нощ с мене, без да играе?

Ужасно смутен, Пърсел промърмори:

— Но не съм казвал…

— Каза! — изръмжа тя с мълниеносен поглед. — Не го изрече с думи, но го каза. Каза да не е Авапуи. Ако дойде Авапуи, страх ме е, че ще играя… но ти, Омаата, можеш да дойдеш. От тебе не ме е страх. Ауе! Ауе! Ауе! Ауе! — закрещя изведнъж тя и улови с две ръце главата си, а по лицето й се изписа искрено страдание. — Да чуя такова нещо! Аз, Омаата, да чуя такова нещо! Гледай, гледай! — продължи тя, разтърсена отново от възмущение. — Та аз съм млада!

Млада беше наистина! Той го забравяше постоянно. Но как да й обясни, че грамадните й размери, властното изражение, навикът й да го нарича „чеденце“… Как да отрече сега всичко това, без отричането да заприлича на покана?

Тя му обърна гръб, намръщена, отвърнала поглед, с презрително стиснати устни, сграбчи Тими за ръката и задърпа без пощада трупа към прозорчето. След това започна да се промъква сама в отвора.

— Омаата!

Никакъв отговор. Никакво поглеждане. Омаата изчезна от другата страна и веднага, сякаш си отмъщаваше на него за претърпяната обида, повлече грубо Тими из тунела.

Пърсел изтича и подаде глава през прозорчето.

— Омаата!

Тя се отдалечаваше, без да продума, метнала на рамо трупа на Тими, чиито тънки крака се мятаха до гърба й при всяка исполинска крачка от камък на камък.

След миг Пърсел седна на постелята, дръпна ведрото към себе си и взе една обелена от Ивоа манга. Изпитваше странно чувство. За пръв път в живота си мъчно можеше да определи какво мисли, какво струва. Седеше в пещерата, далеко от битките, обърнал гръб и на двата лагера…

Стана. „Тетаити ме мисли за «хитрец»… Дали не е вярно! Почитта ми към живота, ужасът ми към насилието?… Дали не съм се самоизлъгвал с тия благородни подбуди? Все пак аз забих камата в тялото на Тими. Щом се касаеше за кожата ми, можах да пролея кръв.“

Светлото петно върху каменната стена бе избледняло. Навън слънцето навярно наближаваше кръгозора. Влагата тегнеше върху плещите на Пърсел. Той започна да се разхожда бързо. Припомни си чудната топлина на мекото и яко тяло на Омаата. Припадаше мрак и той усещаше как го обгръща студ.

Препъна се в пушката на Тими, потърси с поглед камата. Не я намери. Навярно Омаата я бе взела. Взе пушката и си припомни чувството на покой и сигурност, което оръжието му бе вдъхнало в деня, когато бяха видели фрегатата. Пристъпи предпазливо в теснината до ръба на кладенеца и запрати там оръжието. Пушката беше тежка, той едва не загуби равновесие при усилието да я хвърли.

Обзе го нов прилив от умора. Върна се към постелята от шума и се изтегна там изтощен, с треперещи нозе. Затвори очи, но веднага ги отвори пак. Навярно бе дремнал, за миг, защото тялото му трепереше от студ. Стана със залитане и се насили да се разхожда. Беше съвсем тъмно, та започна да брои крачките си, за да не се блъска в каменните стени на помещението. Пет крачки, кръгом, пет крачки, кръгом… От време на време объркваше сметката и стигаше до отсрещната стена, протегнал ръце като слепец. Повдигаше му се. Беше гладен, а не смееше вече да се докосне до плодовете. Понякога му се струваше, че спи както ходи и стискаше зъби, за да се събуди. Страх го беше да не почне да върви на зигзаг и да падне в кладенеца.

Когато се опомни, разбра че стои облегнат до стената, с отпуснати рамене и ръце на коленете. Трябва да е заспал, когато се е обръщал кръгом. Премига няколко пъти, но нощният мрак не се разсея. Не знаеше в кой край на помещението се намира, сети се за кладенеца и съвсем се разсъни.

Тогава именно чу дълбоко, равномерно дишане. На два-три метра от него имаше човек. Той се стаи ужасен. Направи такова усилие да прозре в тъмнината, че очите, и дори орбитите им, го заболяха. Няколко мига не чуваше нищо друго освен дишането до себе си и ударите на собственото си сърце.

Отляво дочу леко шумолене на листа, а в същия миг един глас каза уплашено:

— Адамо!

Омаата! Омаата беше! На две стъпки от него, наведена над постелята от шума, тя търсеше опипом, без да намери нещо. Той въздъхна, но не можа да заговори.

— Адамо!

Усети, че нечия ръка докосна гърдите му, чу се сподавен вик и ръката се отдръпна.

— Аз съм — промълви Пърсел.

Настъпи кратко мълчание. После Омаата каза шепнешком, без да се приближи:

— Кажи го на перитани.

Пърсел повтори на английски: „Аз съм.“ И веднага разбра. Тупапау не говорят английски. Омаата се страхуваше от клопка!

— Ауе! — каза тя. — Изплаши ме. Толкова си студен!

И добави:

— Човече! Като не те намерих на постелята!…

Той усети, че големите й ръце опипват ръцете и гърдите му до раменете. Въздъхна и облегна глава на гърдите й. Омаата продължаваше да говори, но гласът й беше само шепот. Пърсел заспа.

Събуди се от усещането, че му е топло. Прострял се бе по корем върху гъвкавото плътно тяло на Омаата, но и на гърба му беше топло. Покрит беше с нещо тежко, грапаво, познато… Одеяло! Донесла му бе едно от одеялата на „Блосом“. Той го подуши. В гънките му имаше още лъх на сол, смола и полирано дърво.

Не беше съвсем буден. Имаше чувството, че плува посред пладне в топлата вода на лагуната, когато слънцето ви гали приятно през нея. Облегнал дясната си буза до гърдите на Омаата, а ръцете — на кръста й, прегънал лявото си коляно върху корема й, той усещаше как исполинската й гръд го повдига при всяко вдишване. Едрите ръце на Омаата бяха сложени леко на кръста му и придружаваха това повдигане с едва уловимо побутване нагоре, като че го люлееха.

Времето течеше. Усещаше се като пиленце, сгушено в най-меките пера на майка си, в пуха на рошавия топъл корем, отдето подаваше само глава, за да вдишва нощния хлад. Колко приятен стана изведнъж мракът! И пещерата, скрита в пазвите на планината, и стаята в пещерата, която го обгръщаше като черупка на яйце, и полумракът, който ги забулваше в тази стая; а в полумрака — грамадното, черно, топло тяло на Омаата. Наврял глава в гръдта на исполинката, той слушаше с радост ударите на сърцето й, сякаш тия удари подхранваха собствените му жизнени сили. Никога и никъде, в никой миг на своя живот не бе изпитвал такова чувство на блаженство. Беше така приятно и сладостно, че му се искаше да простене.

— Събуди ли се, чеденце? — запита Омаата.

С ухо на гърдите й, той чу отзвука на нейния глас. Тя бе само прошепнала въпроса, но този шепот още кънтеше, като басовите звуци на орган.

— Да — отвърна той, без да мръдне. — Дълго ли спах?

— Доста дълго.

С какво търпение го бе понасяла, без да мръдне!

— Гладен ли си?

— Да — въздъхна той. — Много. Не ми напомняй за ядене.

— Донесох ти да ядеш.

— Какво?

— Риба… сухар…

— Ауе, жено!

Събуди се напълно.

— Къде е? — запита радостно той като се изправи и седна на постелята.

— Чакай, не мърдай.

Едрата ръка го докосна и потърси опипом в тъмнината. После той усети, че слага в ръката му една пеританска чиния. Пърсел я поднесе до устните си и изпи жадно съдържанието й.

Омаата се засмя доволно.

— Колко си гладен!

— Виждаш ли ме?

— Не, чувам те!

Легнала бе отново и той усети, че прегъва крака си, за да му даде възможност да се облегне. После продължи:

— Искаш ли сухара?

— Да.

Поднесе го към устата си. Сутринта бе изял също такъв един сухар, но този спомен му се стори изведнъж много далечен. Усети с изненада същия възкисел вкус.

— Свърши ли?

— Да.

Мисълта му започна отново да работи и той запита:

— Как успя да пренесеш всичко това дотук… чинията, сухара, одеялото…

— Успях — отвърна тя.

Стори му се, че долавя известна студенина в гласа й. Обърна глава към нея, но мъчно беше, като не виждаше лицето, да прецени една интонация, и то след като бе отзвучала. Само промълви:

— Какво ти е?

— Нищо.

Наведе се да остави чинията на камъните. В същия миг усети, че тя намята одеялото на плещите му. Обърна глава. По шумоленето на листата разбра, че Омаата става.

— Къде отиваш? — запита тревожно той.

— Отивам си.

Той повтори недоверчиво:

— Отиваш ли си?

Тя не отговори. Чу се шум от търкулнато камъче. Пърсел се уплаши, изправи се и тръгна опипом към прозорчето.

— Омаата!

Потърси с ръце. Тя седеше на камъните, пъхнала вече нозе в отвора.

— Не! — викна той като я улови за раменете и направи жалко усилие да я задържи. — Не! Не!

— Защо? — отвърна беззвучно тя. — Вече не ти е студено. Наяде се. Имаш одеяло.

— Остани! — извика той.

Пусна раменете, обгърна с ръце шията й и започна да я дърпа с все сили обратно в стаята.

Тя не се противеше, не мръдваше, но той все пак не успяваше да я отмести нито на косъм.

— Остани! Остани! — повтаряше умолително.

Нищо друго нямаше значение в този миг, той желаеше отчаяно присъствието й, сякаш от това зависеше животът му.

— Страх те е да не изстинеш ли? — запита най-после тя, без да може да се долови има ли или няма насмешка в гласа й.

— Не! Не! — отвърна той и поклати глава, като че тя можеше да го види.

После добави неочаквано, тихо, с глас, който изненада и самия него:

— Не искам да стоя сам.

Последва дълго мълчание, сякаш Омаата обмисляше какво да отговори. Най-сетне каза със същия безучастен и беззвучен глас:

— Пусни ме. Ще остана.

Когато се изправи отново в стаята, тя застана, без да проговори, без да мръдне, без да го докосне. След малко той я улови за ръката.

— Сърдиш ли ми се?

— Не.

Нищо повече. Пърсел се чувствуваше ужасно неловко. Спеше му се и искаше да се върне на постелята от шума. Но не смееше да покани Омаата да го придружи. Преди няколко минути не му се струваше възмутително да лежи върху нея. А сега изпитваше стеснение дори от това, че е застанал в тъмнината до нея и я държеше за ръка.

— Трябва да спим — каза най-после неуверено той.

И тъй като тя все още не мръдваше и продължаваше да мълчи, той пристъпи към постелята, като я повлече за ръка след себе си. Омаата не мръдна. И Пърсел се спря с протегната ръка, без да може да направи нито крачка напред.

Схвана изведнъж смешното положение и едва не се разсмя. Той, Адам Бритън Пърсел, трети офицер на борда на „Блосом“, стоеше тук, на хиляди и хиляди мили от родната Шотландия, в незнайна пещера, сред пълен мрак, гол като първия човек, и държеше за ръка тази исполинска чернокожа дама.

— Ела, жено! — каза нетърпеливо той.

Властният тон извърши чудото. Омаата се заклати и тръгна полека подир него. Като стигна до постелята, той седна и я дръпна за ръката. Тя легна послушно, но не мръдна докато той дръпна одеялото и сложи глава на гърдите й. Пърсел почака, обърнал лице към нея. Но тя остана няма и неподвижна. Само по дишането й личеше, че е жива.

Щом легна до нея, той пъхна дясната си ръка под кръста й, а на корема й сложи прегънатото си коляно. Но скоро се почувствува неловко от тази прегръдка. Не виждаше вече в нея досегашната невинност, нито единението с Омаата, което изпитваше, когато, легнал върху й, му се струваше, че се разтапя, че диша чрез нея. Те бяха сега две отделни, различни същества. Две отломки от един и същ материк, загубени сред океана. Два острова.

Затвори клепачи, но сънят бе избягал. Обърканост и смущение владееха в главата му. Тими плуваше някъде между две вълни, понесен от течението, но Пърсел виждаше под дългите ресници втренчения поглед, с кроткото и лукаво изражение. Независимо дали отваряше или затваряше клепачи в тъмнината, той виждаше тия очи пред себе си и изпитваше смущение, което по някаква странна логика беше еднакво с угризението от това, че бе оскърбил Омаата.

— Не спиш ли, Омаата?

— Не — отвърна след известно време тя.

Глупав въпрос. Явно беше, че не спи. Стоеше тук, защото я бе помолил да остане. Лежеше до него като камък. Още по-оскърбена. Съвсем не тук. Мислеше навярно как ще живее в острова след смъртта на Джоно. Как ще остарее в острова. Съвсем сама.

— Защо каза, че другите ще победят, Омаата?

Ново мълчание, сякаш думите му трябваше да изминат голямо разстояние, преди да стигнат до нея.

— Когато другите поеха в гората — каза равнодушно тя, — пеританите не биваше да останат в селото.

— Защо?

— Те не знаеха къде са другите. А другите знаеха къде са те.

— Какво трябваше да сторят?

— Да поемат гората.

— И те ли?

— И те.

И добави:

— Или веднага да построят па, като го свършат още до вечерта.

— Защо още до вечерта?

— Ако па не е свършено, щом се мръкне другите ще нападнат. А като е построено па, ако е яко, просто не може да бъде нападнато.

— И с пушки ли не може?

— Човече! — каза презрително тя. — Та какво е пушката? Копие, което стига малко по-далече…

Пърсел си припомни погледа, който Тетаити и Меани си размениха в стана.

— Смяташ ли, че другите ще нападнат, Омаата?

— Не сега. Сега е нощта Роонуи. Тя е много тъмна. Но сутринта. На съмване сигурно ще нападнат. Преди да е довършено па.

— Знаят ли пеританите?

— Казах им.

Пърсел вдигна глава и протегна врат, като че би могъл да я види.

— Защо?

— Джоно беше перитани — отвърна без колебание тя.

Не беше сигурен дали е разбрал правилно смисъла на този отговор, затова запита пак:

— Искаш пеританите ли да спечелят?

— Не — отвърна отривисто тя. — Искам другите да спечелят.

— Дори след смъртта на Джоно?

Настъпи ново мълчание. После същият отривист отговор:

— Джоно имаше пушка.

— Ти предпочиташ другите пред пеританите.

— Другите бяха тежко оскърбени.

— И все пак си помогнала на пеританите, като си ги предупредила за нападението.

— Да.

— Защо им помогна?

— Заради Джоно.

Стигнаха до същата точка. Не му бе станало по-ясно. Изведнъж тя каза, почти като Ивоа:

— Пеританско… защо… защо!…

И се засмя леко, за най-голямо удоволствие на Пърсел. С някогашния тон. Закачливо, приятелски, почти нежно. Той погали леко с буза гърдите й. Станала му бе по-близка откато разговаряха. И тялото й дори беше по-друго. По-меко, по-гладко.

Той продължи:

— Слушай. Ти не ми даде време да ти разкажа. Аз наистина не съм убил Тими.

Обясни й. Когато свърши, тя поразмисли и каза:

— Убил си го.

— Нали ти разказах…

— Ауе, човече, не бъди толкова упорит. Акулата напада, ти оставяш ножа пред себе си, акулата се нанизва. Тъкмо ти си я убил.

И добави:

— Много храбър мъж си, Адамо.

Дълбокият мощен глас, топлотата, устремът — всичко беше отново като по-рано.

— Аз съм човек, който страшно се бои — каза с лека насмешка Пърсел. — Боях се от сутринта и чак до смъртта на Тими. След смъртта на Тими пък се боях от студа. А когато престана да ми е студено, се боях да остана сам. Ауе, цял ден се боях. Ако се умираше от страх, щях да съм умрял досега.

Тя се засмя, помълча и каза:

— Много си храбър, Адамо.

И добави:

— Видях те в колибата с тримата перитани. Видях те като тръгна с Ману-Файте. Ауе, разплаках се като те видях да тръгваш без оръжие с Ману-Файте. Такъв дребен, слабичък и непоколебим! О, петленцето ми! О, Адамо!

Той не знаеше вече какво да каже. Долепи по-силно буза до гърдите й и притисна с ръка едрата й снага. Шепотът в нощта възстанови връзката помежду им. Не предишната. Тя нямаше да се върне никога. Беше нещо друго. Другарство. Разбиране. Неизречена нежност.

Стана му горещо, отхвърли одеялото до кръста си. Миризмата на „Блосом“ изчезна веднага, заместена от топлото ухание на Омаата. Позна едно друго ухание — това на цветята в косите й. Само едно не можеше да познае, най-силното и най-известното. Би могъл да го разпознае между хиляди, а не можеше да го назове. Вероломна, смесена миризма на пипер, миск и амбър. Миризма на растение, което се превръща в плът. Отначало човек не можеше да определи приятна ли е, или неприятна, но докато се чудеше каква е, тя проникваше неусетно в него като упойка. Не се излъчваше от Омаата, беше просто част от нея, от шията, от рамото, от гръдта, върху която бе положил буза. Беше неотлъчна част от нея. А в същото време напомняше бистра вода, големи дървета с увиснали клони, пясъка на лагуната, знойно дневно слънце. Ако щастието, че живееш, имаше миризма, тя би била именно тази. Но оставяше зад себе си и някаква горчилка, сякаш напомняше за свежест, която вече тлее.

— Добре ми е — каза глухо той.

— Добре ли ти е, чеденце? — запита тихо тя.

Шепот като тих прибой на плаж при хубаво време. После добави:

— Не ти ли е кораво на шумата? Искаш ли да дойдеш върху мене?

Още преди да успее да й отговори, тя го взе и го сложи върху себе си. Уханието веднага се засили, той остана неподвижен, с отворени очи. Изпитваше сладостно доволство. Всичко се сливаше — уханието и плътта. Тялото му се нагаждаше и наместваше. Унесен, но не безжизнен, имаше чувството, че е растение, което се изпълва с животворен сок.

В същия миг му хрумна нещо глупаво и чудновато:

— Откъде дойде рибата? Пеританите не ходиха на риболов тази заран.

След малко Омаата се обади:

— Ороа ходи за риба.

Той я проследи мислено след излизането й от пещерата. Хвърлила бе трупа на Тими в морето, отишла бе в колибата си, взела бе оттам одеялото, рибата, сухара, и…

Разтвори очи в тъмнината. Това било значи!… Повдигна ръка, плъзна я леко до шията на Омаата и започна да опипва. Шишарките на пандануса се търкулнаха под пръстите му, усети ликото, на което бяха нанизани. Надигна се до тях, помириса ги и вдигна глава:

— Сложила си огърлицата си?

Омаата се сви, чу се съвсем слабо шумолене и нищо повече.

— Омаата…

Никакъв отговор. Той вдигна ръка и погали грамадното лице.

— Омаата.

След малко тя улови кротко с две ръце лицето му и го сложи до шишарките на огърлицата. Той остана за миг неподвижен, облегнал ръка върху гърдите на Омаата. Бодилите дращеха бузата му, той се обърна настрана и вдъхна жадно миризмата им. Усети я как нахлува в него не само през ноздрите, но и през всяка пора на кожата. След миг главата му се изпразни, стените на пещерата изчезнаха, той вървеше по плажа, северозападният вятър шибаше лицето му. Усещаше, че може да хвърчи, ритна властно пясъка, протегна ръце и заплува във въздуха с потръпващи крила.

[1] Уа — негоден. ↑

[2] Мау — хомосексуалист. ↑

Петнадесета глава

— Адамо!

Пърсел отвори очи. Пред него беше Итя — права, неподвижна. В пещерата беше почти светло.

Седна. Не успяваше да отлепи напълно клепачите си. Чертите на Итя бяха смътни. Почувствува, че става нещо необикновено. Тя не продумваше. Не се хвърли да го прегръща.

Той опипа около себе си.

— Омаата?

— В селото е — каза тъжно Итя.

— Какво прави?

Итя вдигна рамене.

— Какво може да прави?

Той погледна светлото петно на стената. Слънцето беше вече високо. Дълго бе спал. Премига, зрението му се оправи, погледна Итя, видя израза в очите й.

— Итя!

— Войната свърши — каза беззвучно тя.

Той стана. Отвори уста, но не можа да проговори. Разбра.

— Меани?

Тя гледаше право пред себе си и каза тихо:

— Всички. Всички, освен Тетаити.

Отвърна поглед и добави озлобено:

— Не е ранен дори.

Настъпи мълчание. После Пърсел повтори с детинска настойчивост:

— Меани?

Итя го погледна. Изглеждаше замаян, с отпуснати до тялото ръце, с увиснали рамене. Когато заговори, гласът му беше плачлив, като на дете.

— Меани?

Тя поклати два пъти глава. На Пърсел се стори, че очите му ще изхвръкнат от орбитите, пред тях се спусна черно було, той протегна ръце, падна на колене, после по корем.

— Адамо!

Итя се втурна към него. Обърна го. Беше побелял, със затворени, хлътнали очи. Сложи ухо до сърцето му. То биеше неравномерно.

— Адамо!

Започна да го пляска по бузите. Лицето му трепна, възвърна малко цвета си. Коленичила пред него, разкрачила нозе от двете му страни, тя запляска по-силно и с двете ръце.

Като престана, той отвори уста и каза настойчиво:

— Удряй! Удряй!

Тя поднови пляскането. След миг Пърсел успя да вдигне клепки. Всичко беше мъгляво, неразличимо. После погледна Итя и затвори очи. Леките удари по лицето му продължаваха, той каза шепнешком: „Удряй! Удряй!“ Пляскането по бузите като че улесняваше връщането на кръвта в главата му. Почувствува се по-добре.

Изправи се на лакът, прилошаването премина, а се чувствуваше като пребит. Каза тихо на английски: „Меани е мъртъв.“ Но това не значеше нищо. Не страдаше. Не усещаше нищо. Съзнанието му беше съвършено пусто.

Итя се простря до него и го улови за ръка. Видя, че обръща глава към нея с безизразни очи.

— Как? — запита тихо той.

— Снощи. Другите издебнаха пеританите на мръкване. Убиха главатаря. Плъхчето и Скелетът влязоха в къщата. Стреляха цяла нощ. Другите бяха зад дърветата. И те стреляха. На разсъмване престанаха. Пеританите чакаха дълго, дълго… Като изгря слънцето са си казали: „Отидоха си.“ Плъхчето и Скелетът излязоха от къщата и другите ги убиха.

— Меани?

— Избързал да се приближи до Плъхчето. А Плъхчето не било умряло. Не било съвсем умряло. И стреляло.

Пърсел наведе глава. Да го убие Смъдж! Но не, не усети и подигравката дори. Меани беше мъртъв, нищо повече.

Минаха няколко секунди. Той се бе свил, безволев, оглупял. Не мислеше за нищо.

— Да продължа ли? — запита Итя.

— Да — отвърна тихо той и затвори очи.

Тя заговори пак без никакво вълнение:

— Тетаити отсече главите. После изпрати Раа и Файна в стана да донесат пойните с другите глави. Заби осем копия около къщата на таитяните и забучи на тях трофеите. Тогава жените се развикаха, а той каза: „Защо викате? Вие не сте ми робини, а жени от моето племе. А пък тия бяха чужденци и ни напакостиха.“ Но жените продължиха да викат и Омаата каза: „Щом туряш главите на нашите тане на копия, значи, че се отнасяш с нас като с робини.“ После всички ваинета започнаха в един глас да го укоряват. Тетаити ги изслуша търпеливо, после каза: „Тия хора са чужденци и вдигнаха оръжие срещу нас. Убихме ги в бой и аз украсих входа на дома си с техните глави, за чест и слава, защото се бих добре. Храбро и хитро. И останах жив. А пък те са мъртви. Но вие сте мои сестри. Не ви смятам за робини. Която иска да дойде в моя дом, нека дойде. Ще се отнеса с почит към нея.“ Като рече това, изгледа жените една подир друга. Не ги гледаше както се гледа за игра. Не. Друго беше. Облегнал се бе на пушката си, с нож на пояса. Едър! Внушителен! И жените го гледаха. Тогава Ороа, която и при Скелета пък и при Уили, все играеше по малко с Тетаити, каза: „Махни главата на моя тане от копието и аз ще дойда в къщата ти.“ А Тетаити отвърна със съжаление: „Не може. Такъв е обичаят.“ Всички замълчаха, после само Тайата влезе в къщата му. Като видя това, Ороа каза на подигравка (пък може и защото я беше яд): „Ех, че спечели, човече!“ После всички жени го оставиха, освен Тайата. И Раа и Файна, то се знае.

— Ами ти? — запита Пърсел като вдигна глава.

— И аз си отидох — отвърна тя. Очите й блеснаха за миг. — Тетаити ме повика и каза: „Итя, сестричке, отиваш ли си?“ Аз му отговорих: „Мой тане беше Меани. Не ти. Според мене ти не постъпваш добре.“ А той каза с мрачно лице: „Постъпвам според правото си. Тичай да върнеш Омаата.“ Върнах Омаата, той я погледна в очите и попита: „Къде е Тими?“ Тя не отговори. Тогава той попита: „Къде е Адамо? И защо Ивоа не беше с жените?“ Омаата пак не отговори. Тогава той извика: „Адамо е мой пленник, ама няма да го убия. Кажи му да дойде при мене в къщи.“ Омаата не каза нищо. Тръгна си и като не знаех къде да ида, отидох с нея в къщата й. Ауе, там бяха всички жени! Като видяха Омаата, те се развикаха: „Какво да правим, Омаата?“ Някои плачеха, макар че не бива да се плаче. Други питаха: „Къде е Тими? Къде е Ивоа?“ Трети казваха: „Какво ще прави с Адамо?“ А Омаата каза: „Мълчете! Каза, че няма да убие Адамо.“

Настъпи кратко мълчание и тъй като Пърсел не каза нищо, Итя заговори отново:

— Какво ще правиш?

Той обърна глава към нея и тя забеляза, че лицето му си е възвърнало предишната твърдост.

— Итя — запита най-после Пърсел, — кажи ми истината. Не знаеш ли къде е Ивоа?

— Не.

— А Омаата знае ли?

— Може да знае.

Пърсел стана, опипа панталона си, установи недоволно, че е още мокър, но все пак го обу.

— Слушай — каза той, — ще слезем. Аз ще чакам при смокинята. Ти ще отидеш да потърсиш Омаата.

И добави:

— Но не казвай на другите жени къде съм.

— А на Тетаити какво ще кажа?

— Нищо няма да му кажеш. Ще кажеш, че Омаата ме търси. Тръгвай. Не ме чакай.

Почти бе забравил как топли слънцето, с каква светлина облива света. Премига, залавяше се с две ръце, за да се спусне по стръмнината при изхода на пещерата. Беше жив. Не искаше да мисли за нищо друго.

По главата, по раменете, по нозете си, през мокрия плат, усещаше слънчевата топлина. Целият остров се разстилаше под него като релефна карта — зелен, многоцветен сред тъмносиния Тихи океан. Вдишваше с дробовете си въздуха, минал през вълните, през огъня на селските колиби, през цветята във високата равнина.

Не влезе под смокинята. Събу панталона си, окачи го на един отвесен клон и легна по корем на тревата. След няколко минути се изпоти, но не мръдна, струваше му се, че никога няма да се стопли достатъчно. Няколко облачета се рееха в небето и когато закриваха слънцето, му се струваше, че светлината и топлината ще изчезнат завинаги и островът ще потъне в мрак.

Омаата пристигна след един час. Помислила бе за всичко, носеше му ядене. Той я пресрещна, погледна я, почувствува се някак неловко и взе сухарите от ръцете й, сякаш бързаше да я освободи. Върна се, без да продума, седна под смокинята, но този път на сянка. Усещаше, че раменете му парят.

— Къде е Ивоа?

— Не зная.

Той я погледна. И Омаата добави:

— Къде искаш да бъде, човече?

— Видя ли я снощи?

— Тази сутрин. Като падна Меани, тя изтича, коленичи, после стана и си отиде.

— Къде? В каква посока?

— В твоята къща.

Очевидно. Отишла бе да вземе пушката си. Меани беше мъртъв. Тя не си губеше времето да го оплаква. Щеше да хване гората, за да пази своя тане от Тетаити.

След малко запита:

— Ще ме убие ли Тетаити?

Омаата се бе простряла до него. Облегната на лакът, тя късаше стръкчета трева и ги захапваше едно след друго.

— Каза, че нямало да те убие.

— Не те питам какво е казал.

Тя изръмжа. Как да му обясни? Тетаити нямаше желание да убие именно него. Работата беше по-сложна.

Тъй като Омаата продължаваше да мълчи, Пърсел запита отново:

— Трябва ли да се пазя от него?

— Човек трябва всякога да се пази.

— Както докато беше жив Тими ли?

— Може би не толкова.

И повтори:

— Тетаити каза, че нямало да те убие.

Той търсеше напразно погледа й.

— Може ли Тетаити да каже едно, а да направи друго?…

Омаата вдигна едрите си рамене:

— Като всички главатари.

Той помисли върху отговора и каза:

— Оту не беше такъв.

— В мирно време не беше. Ама на война Оту беше много хитър.

— Войната свърши.

— Ох, чеденце! — извика Омаата като вдигна глава и го озари с блясъка на големите си очи.

После извади всички стръкчета трева от устата си и ги хвърли пред себе си.

— Войната със Скелета свърши. Но има друга война, между Тетаити и жените. И още една, между Тетаити и Адамо…

— Война с мене ли? — извика смаяно Адамо.

Тя изръмжа, легна по корем, подпря с ръце огромното си лице и погледна нежно Пърсел изпод вежди:

— Знаеш ли какво прави сега Тетаити? Довършва па…

— Па на пеританите ли?

Тя кимна.

— Маамаа!

— Не — отвърна замислено Омаата. — Не… Тази сутрин той счупи всички пушки, освен своята. Но на острова има още две пушки. Пушката на Ивоа…

Замълча, навела очи и добави:

— И пушката на Тими.

Пърсел отвърна веднага:

— Аз хвърлих пушката на Тими в кладенеца.

Тя въздъхна, но не каза нищо. Пърсел продължи:

— Дали жените биха дръзнали да убият Тетаити?

Тя изръмжа. По-точно изсумтя недоволно. Все такива груби перитански въпроси! Къде остана доброто държане на Адамо? Погледна го, бял, румен, с голямо червено петно на плещите; не понасяше слънцето, горкото петленце; нищо не разбираше, беше като дете между тях, кого би могъл да разпита? Тя изпита умиление, протегна едрата си ръка и го погали над лакътя. Когато той се обърна, видя погледа му. „Ах, тия небесносини очи! Прозрачни! Прозрачни! Ох, петленцето ми! Ох, Адамо!“

— Жените са обидени — каза най-после тя. — И аз съм много обидена.

— Но такъв е обичаят.

— Не е! — възрази разпалено тя. — След война между едно и също племе не набучват главите на копия.

Последва мълчание. После Пърсел запита:

— А защо той постъпва така?

Омаата вдигна рамене.

— Много мрази пеританите. Опитва се да се радва на победата си. За него тия осем глави…

Махна с ръка и не довърши изречението. Пърсел издаде брадичка. Очите му загледаха студено. Осем глави. Девет с неговата. Всички перитани мъртви. Тетаити наистина би се зарадвал…

Стана и се обърна към Омаата.

— Хайде — каза смело той. — Ти ще отидеш при Тетаити. Ще му кажеш: „Адамо рече: няма да отида в твоята къща, защото не искам да видя на копия главите на пеританите. Адамо каза: да дойде по пладне на пазара: там ще го чакам.“

Тя го погледна за миг мълчаливо. Ауе, как можеха да се променят очите му!

— Ще се върна с тебе в селото — продължи Пърсел. — Ще чакам отговора му у дома си.

Вчера, почти по същото време, бе напуснал Източния булевард и бе тръгнал с жените по Улицата на смокинята!… Сега беше пак там, стигаше вече селото. Вдясно се издигаше къщата на Мезън. Ако вместо да свие на ляво, за да се прибере у дома си, тръгнеше по Източния булевард, щеше да мине покрай всички къщи по ръбовете на ромба… Колко добре бе избрано местоположението на селото! Колко добре бе начертан планът му, с колко любов симетричността му бе замислена, разстоянието между къщите спазено, всички правила на цивилизацията изпълнени едно след друго… Какво прекрасно постижение! Организацията, усилието, творческата воля, усетът за предвидливост, грижата за самозапазване и за предаване имота на потомството — всичко беше великолепно. Само преди няколко месеца на това място нямаше нищо друго, освен дива гора. А сега имаше „пътища“, „булеварди“, почти съвсем прави, всички с надпис и име; имаше пазарен площад с будка, камбана, часовник, с направени от Мак Лауд брезентни щерни; не особено красиви, но солидни къщички; обработени, заградени градинки. Всеки у дома си. Всеки за себе си. Всички самостоятелни. Никой да не иска нищо от другите. Всички врати заключени. По-нагоре, на равнината, собственост на деветимата англичани — девет парцела прекрасна земя, която трябваше да ги храни, а вместо това ги погуби.

Девет ли? Не, не девет, осем. Той можеше, ако пожелае, да заеме парцела, който Мак Лауд му бе отредил. Наведе глава. Устата му съхнеше и горчеше. Единственият англичанин на острова!… Усети, както вървеше редом с Омаата, че тя сложи на рамото му едрата си ръка, когато той забави ход като наближи къщата си. Дълбокият глас отекна глухо до ухото му:

— Не тъжи, Адамо.

Той поклати ядосано глава.

— Не тъжа.

Отдръпна се от нея и продължи да върви. Тя свали ръката си.

Стигнаха пред къщата.

— Отивам — каза важно Омаата.

Остави го, без да го погледне, вирнала глава, източила студено гръб. Той поклати нетърпеливо глава. Ах, тази тяхна докачливост, този проклет церемониал!… Бутна вратата на къщата си и веднага почувствува угризение. Насред стаята се мъдреше, яко и величествено, креслото, което бе направил собственоръчно. Преди да отиде при смокинята, Омаата бе намерила време да му го донесе, за да има нещо да го чака, когато се прибере в колибата си и не намери там Ивоа.

Той излезе в градината и отиде до ибискусовия храсталак. Повика няколко пъти Ивоа. Беше почти сигурен, че тя го следи отнякъде. Знаеше, че няма да излезе от горичката при повикването, но искаше да й покаже, че се безпокои за нея.

Все под впечатлението, че очите на Ивоа се крият зад всеки лист, той отиде до навеса, изми се от глава до пети и грижливо се обръсна. Върна се в къщи, отвори широко плъзгащите се врати, после, усещайки, че го обзема умора, се изтегна на леглото, с очи към светлината. Слънцето беше високо, но Омаата все още не се виждаше.

След малко пристигнаха жените. Не говореха, пристъпваха безшумно по камъните на пътеката. Но преди да прекрачат прага, Пърсел чу особеното шумолене на фустичките от дървесна кора. Влязоха без усмивка, наведоха се една след друга към него, и все така мълчаливи потъркаха буза о неговата. След това се спогледаха и започнаха някакъв бърз, плъзгащ се балет, в който сякаш всяко движение беше строго определено от установени правила на старшинство. Итя, Авапуи и Итиота седнаха на леглото — първата отдясно, втората отляво на Пърсел, третата до нозете му. Ороа и Тумата не поискаха или не посмяха да използуват столчетата и седнаха на пода. А Ваа, след като целуна Пърсел (не бе го правила откато бе станала съпруга на великия главатар), се оттегли и застана права до вратата като гостенка, която бърза и може всеки миг да си тръгне. Всичко това учуди Пърсел. Отдалечаването на Ваа, сдържаността на двете седнали на пода ваинета, спокойната фамилиарност на трите други до него. Най-чудно беше това, че една от тях беше Итиота, вдовицата на Уайт, която бе виждал съвсем нарядко.

Почти четвърт час никой не продума. Тогава пристигна Омаата, погледна одобрително всички и с тържествено-властническо изражение седна също на леглото, в нозете на Пърсел, срещу Итиота.

— И така? — запита Пърсел като се изправи.

— Тетаити те чака.

— Сега ли?

Тя кимна утвърдително.

— Къде?

— Пред вратата на па.

Пърсел я погледна.

— Той ли каза „пред вратата на па?“

— Той. Не иска да дойде на пазара.

— Защо се забави толкова?

Тя мълчеше високомерно, с наведени очи и неподвижно лице. „Очевидно — каза си Пърсел — въпросът ми е бил неуместен. И съвсем излишен. Ясно е, че е ходила да уведоми Ивоа.“

Стана и каза спокойно:

— Ела.

Като стигнаха до Западния булевард, Пърсел я улови за ръка и тръгна по-бързо, за да се отдалечат от жените.

— Слушай — започна той тихо, като наблягаше върху всяка дума. — Не бива да предприемате нищо срещу Тетаити. Нищо.

— Ами ако те задържи в плен?

— Нищо.

— Ами ако те убие? — запита тя твърдо.

Пърсел вдигна поглед. Лицето й беше затворено. Пак му се сърдеше. Той потърка буза о ръката й.

— Не се сърди, моля ти се…

Настъпи мълчание, после тя каза изведнъж с променен глас:

— Ох, петленце, постоянно ме е страх за тебе.

Той стисна още повече ръката й.

— Помни: нищо не бива да се случи с Тетаити.

Тя поклати глава и каза тихо:

— И аз не искам… само че много ме е страх за тебе. Понякога ми се иска да го убия, за да се отърва от страха.

— Не, не — настоя той. — Не бива и да помисляш такова нещо!

И добави:

— И него го е страх.

Тя кимна.

— Вярно е. Той е много храбър, но го е страх. От тази сутрин не оставя оръжието си, дори като работи.

И продължи:

— Работи като луд с жените си. Може да свършат па до довечера.

Щом стигнаха до ъгъла на ромба, Пърсел се спря и каза, без да вдига поглед:

— Върни се при жените.

Очакваше, че ще се възпротиви. Но тя се подчини веднага. Следван на двадесетина метра от жените, той тръгна по Улицата на канарата.

Колкото повече наближаваше къщата на таитяните, толкова повече дърветата се разредяваха, слънцето грееше по-силно, той започна да се поти. Изтри очи с опакото на ръкава си и когато можа да погледне отново по-ясно, забеляза почти привършеното па.

То се издигаше при завоя на пътеката, на четиридесетина метра пред него. Проста дървена ограда, около три метра висока, направена от дълги неогладени колове, забити в земята и вързани в горния си край един за друг. Но тъй като при преминаването на това препятствие щяха да участвуват и нозете, и ръцете на нападателя, докато траеше това гимнастическо упражнение той щеше да бъде обезоръжен и изложен. Дори ако успееха да подпалят това па, построено изцяло от сурово дърво, невъзможно беше да прехвърлят факла зад него, за да подпалят колибата. Разстоянието беше прекалено голямо. Така че па наистина предпазваше от подобна изненада. А като запалеха тук-там огньове в заграденото пространство, през бойниците в стените на колибата биха могли лесно да отблъснат възможните нощни нападения.

Пърсел беше вече на двадесетина метра от па, когато гласът на Тетаити извика:

— Стой!

Пърсел се подчини.

— Кажи на жените да се спрат.

Пърсел се обърна, вдигна длани към жените и им предаде заповедта на Тетаити. В редиците им се чу недоволен шепот, но все пак послушаха.

Пърсел отново се обърна с лице към па. Не виждаше нищо. Никакво лице. Никаква сянка. Междините между коловете бяха запушени с клони на бодливи храсти.

— Ела — чу се гласът на Тетаити.

Пърсел се изправи и тръгна. Двадесет метра. Не повече от двадесет метра. Съвсем изправен, той пристъпваше твърдо, но зад тази привидна твърдост се чувствуваше отпаднал, без сили. „Дали ще чуя поне гърмежа?“ — запита се тревожно той. Задъхваше се. Забеляза, че е притаил дъх. Вдъхна дълбоко и вдигна глава. Усети как мускулите на врата му се опънаха и помисли насмешливо: „Деветата глава, донасям му деветата глава…“

Оградата приближаваше толкова бързо, че той разбра, че е ускорил ход. Опита се да забави крачките си и по усилието, което изпита, разбра колко се е уплашил. Не вървеше към па. Втурнал се бе към него.

Спря се на два метра пред оградата. Щом застана на едно място, краката му затрепераха. След известно време, което му се стори много дълго, па се размърда ненадейно. По-точно една част от него се отдръпна назад и настрана, откривайки вход между два кола. Това безшумно и ненадейно отваряне беше почти зловещо.

— Влез — каза гласът на Тетаити.

— Казах, че не искам да видя главите — отвърна Пърсел.

— Няма да ги видиш.

Какво значеше това? Че не ще има време да ги види ли? Последва мълчание, после, разбрал сякаш какво става в него, Тетаити добави:

— Можеш да влезеш. Нищо няма да ти се случи.

Обещание ли или клопка? Пърсел направи усилие да овладее гласа си и каза:

— Излез ти.

— Не.

— Не съм въоръжен — заяви Пърсел като вдигна ръце.

Не забелязваше нищо зад коловете и шумата, но знаеше, че Тетаити не изпуска из очи нито едно негово движение.

— Не. Не искам да изляза.

Ясно. Страхуваше се от куршума на Ивоа.

— След тая врата има втора — заговори отново Тетаити. — Няма да видиш главите.

Преддверие. По-точно пространство между две шлюзи — за да бъдат задържани посетителите, или уловени в капан нападателите. Тъй като подвижната врата беше слабото място на па, Тетаити бе построил втора преграда зад нея.

— Да си останем по местата — отвърна Пърсел. — Можем да говорим и така.

Настъпи мълчание. После вратата между двата кола се затвори. Само че този път с трясък. Пърсел въздъхна. Може би ще го убие. Времето ще покаже. Но едно беше сигурно: няма да го вземе в плен.

Тетаити започна рязко:

— Къде е Ивоа?

— В горичката.

— Има ли пушка?

Кратка пауза, после Пърсел каза:

— Защо питаш? Знаеш.

— Какво търси с пушка в гората?

— И това знаеш.

Сети се, че отговорът може да се стори двусмислен и добави:

— Страхува се да не ме убиеш.

Почака възражение, но не чу нищо. Беше учуден, почти слисан от резкия, съвсем не таитянски тон на въпросите.

— Къде е Тими? — запита все така кратко и повелително Тетаити.

— Не зная.

В същност това беше вярно. В буквалния смисъл на думата вярно. И, просто да не повярваш, стана му приятно, че излъга само наполовина.

— Къде е пушката му?

Пърсел се поколеба и се ядоса от това колебание.

— Не е у мене.

Глупав отговор. Съвсем подходящ да подхранва подозрения.

— У кого е? — запита веднага Тетаити.

Пърсел се поколеба отново, после каза:

— У никого.

Поправи се:

— У никого, струва ми се.

И това беше глупост. А уговорката още по-голяма глупост.

— У жена ти ли е?

Пърсел вдигна рамене, без да отговори. Какъв високомерен тон, какви груби, прями въпроси! Далеко бяха от церемониала и красноречието при Ману-Файте. Изведнъж Пърсел разбра. Това не беше разговор между равни. А разпит на военнопленник.

В същия миг Тетаити каза:

— Ти си мой пленник и аз имам право да те убия. Но няма да те убия. Вземи една от трите перитански пироги и отплавай с жена си.

Пърсел помълча, преди да отговори. Сякаш занемя.

— Казах, човече — обади се Тетаити.

— Тетаити — заговори най-после Пърсел, — аз не съм вдигал оръжие срещу тебе. А ти все пак казваш: „Ти си мой пленник.“ Каза още: „Няма да те убия.“ Въпреки това ме пращаш да се удавя в морето с жена ми, дъщерята на великия главатар Оту.

Този път Тетаити замълча. Остана равнодушен към доводите на Пърсел, но не и при намека за роднинските връзки на Ивоа. Оту и баща му бяха братя. Ивоа му беше братовчедка, а думите на Пърсел му вменяваха във вина гибелта на Ивоа.

— Пеританите са лоши хора — заяви най-после той със сдържан гняв. — Ти трябва да си заминеш. Но ако сестра ми Ивоа желае, може да остане.

Зложелателството в този израз беше очевидно, защото Тетаити не можеше да се усъмни ни най-малко в решението на Ивоа. Пърсел се отчая. Такава омраза, такова вероломство… Невъзможно беше да се разберат.

— Слушай — каза той, — аз не вдигнах оръжие срещу тебе. Дойдох в стана ти с Ману-Файте. Жена ми е отишла в гората против волята ми. Защо се държиш така с мене?

— Хитър човек си ти — отвърна презрително Тетаити. — Затова си още жив. Но все пак трябва да си вървиш. Не искам перитани на острова.

Настъпи мълчание, после Пърсел каза:

— А какво ще стане, ако откажа да замина?

— Ще те убия — отвърна Тетаити без никакво колебание.

— Сега ли?

— Сега.

Пърсел загледа зорко храстите пред себе си, но не видя нищо, нито святкащ поглед, нито цев на пушка.

— Ако ме убиеш, жените ще се опитат да отмъстят за мене.

Тетаити изръмжа нещо, което можеше да мине за презрение, но не изрече нито дума. Явно беше, че не желае да предизвика жените с приказки, които този перитани би могъл да повтори. „Не иска да ги дразни — помисли Пърсел. — Иначе щеше да ме убие досега.“

Пърсел мълчеше. Страхът бе изчезнал напълно, съзнанието му беше ясно и студено. От няколко секунди страшно се изкушаваше да каже: „Островът е толкова мой, колкото и твой. Аз не съм ничий пленник. И няма да си отида.“ Подобно поведение имаше достойнството, че е откровено, но той все пак се поколеба в последния миг дали да го възприеме. Пред един Мак Лауд не би се колебал. Но Мак Лауд претегляше всяка своя стъпка. Човек можеше да предвиди действията му. А Пърсел не беше така сигурен в поведението на Тетаити. Таитяните бяха способни да постъпват пресметливо. Но не винаги осъществяваха докрай сметките си. Пътьом намираха внезапно по-дълбоки основания да се отклонят от разума. В случая с главите например, въпреки доброто си име, Тетаити не бе постъпил благоразумно. При най-голямо желание да не дразни жените, той ги бе настроил против себе си.

„Ако му се опра — помисли изведнъж Пърсел, — Тетаити е способен да приеме възможността за открито сблъскване с жените само от честолюбие — или за удоволствието да види и моята глава набучена на копие.“

— Добре — каза той твърдо, като изричаше отчетливо всяка сричка. — Ще си отида. Но трябва да ми дадеш време.

— Защо ти трябва време?

— Жена ми е бременна. Не може да роди в пирога сред океана. А преди да заминем, трябва да оправя пирогата.

— Какво ще й правиш?

— Покрив.

— Защо ти е покрив?

— За да запазя жена си и детето си от вятъра.

— Колко време ще ти е нужно?

— Два месеца.

Тетаити наблюдаваше лицето на противника си през процепа на един кол и не знаеше какво да мисли. Олекна му като чу, че Адамо е съгласен да замине. Иначе трябваше да го убие, а в такъв случай, Еатуа да му е на помощ! Жените щяха да се бият като бесни с него! Но виждал ли се е някога такъв маамаа — да туря покрив на пирога? Това беше само хитрост! Средство да печели време. От друга страна жените никога нямаше да пуснат Ивоа, преди да роди.

— Давам ти исканото време — отвърна кратко Тетаити. — Но кажи на жена си да се прибере в къщи.

— Ще й кажа — отвърна след малко Пърсел.

Почака още няколко секунди и тъй като Тетаити продължаваше да мълчи, той се завъртя кръгом и си тръгна.

Щом се върна при жените, каза тихо и бързо: „Ще ви разправя всичко у дома“ и продължи пътя си, последван от ваинетата. Не искаше да създава драми пред стените на па, отдето Тетаити би могъл да ги чуе.

Вървеше бързо. Учудваше се, че се чувствува облекчен, почти радостен. А му предстоеше да се бори с океана, в лодка с осемдесет сантиметра дълбочина!… Но ще се бори и ще сполучи. Откато бе почнала войната, непрестанно го преследваха като дивеч. В океана щеше да бъде сам срещу страхотните ветрове, но ще бъде поне далеко от хората.

Когато най-сетне седна у дома си, сложил ръце върху облегалките на креслото и разтворил широко подвижните врати пред слънцето, Пърсел се почувствува спокоен и в безопасност. Очакваното избухване не стана, може би защото двата месеца се сториха на таитянките толкова далечен срок, че не си струваше да се вайкат още от сега; а може би и поради умората, която започваше да се чувствува в държането им. Лицата им не изразяваха скръб, а само някаква скована неподвижност. Говореха малко и без оживление. При все че бяха плакали сутринта, сълзите им се бяха вече пресушили.

Някогашната веселост припламна за миг само когато Итя каза съвсем сериозно, че Тетаити е тридесетгодишен, следователно е стар и може да умре преди заминаването на Адамо.

Друга случка също внесе известно успокоение. Ваинетата си задаваха главно два въпроса: дали Тетаити щеше да убие Адамо, ако Адамо бе отказал да замине? И дали Адамо бе постъпил разумно, като се бе съгласил да замине? Спорът беше на приключване, когато Ороа изцвили ненадейно и се скара с Ваа, като й каза, че след като бе отговорила с „да“ на първия въпрос, беше глупаво да отговори с „не“ на втория. И наистина, ако Адамо беше убеден, че ще бъде убит, ако не замине, имаше ли смисъл да каже „не“? Тази забележка остана без последствие — Ваа отказа да установи някаква връзка между двата въпроса. Тогава възмутената Ороа я сграбчи за раменете и с пламнал поглед и потръпващи ноздри я раздруса така здраво, че Омаата се развика:

— Ауе! Ваа носи дете!

При тия думи Ваа се разнежи, разплака се, а Ороа й се извини, прегърна я и се залови да я милва и утешава.

Настъпи ново мълчание, по-тъжно и по-тежко от всеки друг път. Омаата стана и каза, че трябва да свършат неотложните работи — да донесат вода и да наловят риба.

Тежък миг настана, когато се преброиха и трябваше да определят кои да отидат за вода. Преди осем месеца от голямата пирога бяха слезли двадесет и седем пътници. През последните три дни четиринадесет души бяха умрели от насилствена смърт: осем перитани, петима таитяни и една таитянка. Така че на острова бяха останали само тринадесет души: един перитани, един таитянин и единадесет ваинета.

Решиха да не искат от Ивоа и Ваа да участвуват в смените за вода. От Тетаити също, защото той нямаше да се съгласи да излезе от па; нито — по единодушно мнение на всички — от Адамо, защото това би означавало да го поставят по-долу от Тетаити. Така че носенето на вода легна върху плещите на една-единствена смяна от осем жени, които трябваше да изпълняват това задължение през ден. При все че не беше никак весело, то бе прието със забележително равнодушие и без никакво роптание.

Като не можеха да използуват Тетаити и за риболов, решиха, поради същите съображения, за запазване на достойнството му, да не натоварват с тая работа и Адамо, а да я възложат на Ороа, която бе научила от Мак Лауд да лови риба по перитански и щеше да предаде това изкуство на другарките, които си избере.

Жилищата създадоха повече грижи, но разискванията бяха така потайни, че Пърсел трябваше да напрегне цялото си внимание, за да може да ги следи. Омаата постави ясно въпроса: щяха ли и занапред да живеят поотделно, всяка в къщата си, или щяха да се съберат по две, дори по три заедно? Всички се спогледаха, но никоя не изглеждаше склонна да се изкаже по принцип върху тоя проблем. Най-после Итя взе думата и заяви, че тъй като няма свой дом, може или да отиде в къщата на бедната Амурея, или, ако някоя я иска, да отиде при нея. Каза това, без да погледне някого, със скромност, която доказваше колко е поправила държането си. Последва доста продължително мълчание с дейни съвещания чрез погледи и кимания, чийто шифър остана неразбираем за Пърсел. После Омаата каза, че ако Итя не се страхува да бъде смазана, когато хазайката й се обърне в леглото си, би се радвала да я вземе при себе си. Все още съкрушена, Ороа каза, че би се грижила с готовност за Ваа, било у дома си, било в къщата на Ваа. „У дома“, отвърна Ваа с тон, от който веднага пролича, че колкото и да е удобна със стенните си шкафове, къщата на Ороа стои много по-долу от нейната. Настъпи ново замълчаване, нови споглеждания, после Авапуи каза, че е готова, „разбира се“, да прибере у дома си Итиота. Това „разбира се“ бе разбрано сякаш от всички, освен от Пърсел. След това настъпи неловкост, защото видяха, че Тумата остана сама. По причини, които Пърсел не можа да отгатне, изглеждаше, че нито Омаата, нито Авапуи могат да приемат още едно лице. Трябваше да мине известно време докато Ороа, заета да се грижи за Ваа, се досети, че на нея се пада да покани Тумата. И го стори с готовност. Но всичко щеше да пропадне, когато Ваа се възпротиви, като заяви, че къщата й била много малка за трима души. Ороа се възмути дотолкова от тия думи, че я сграбчи отново за раменете, с явното намерение пак да я раздруса. Омаата се намеси и разреши с две думи въпроса: нареди Тумата да отиде у Ороа, а Ваа само да нощува там, като стои денем у дома си.

Решиха също да се върнат към общо готвене и да отворят пак общинската пекарня на пазара. Пърсел се запита дали жените ще включат в това снабдяване и Тетаити, но не можа да довърши мисълта си. Въпросът бе решен сам по себе си. Определиха Итиота да носи дела на „ония от па“ (така ги нарекоха тактично). Пърсел се възхити от това решение. То беше не само великодушно, но и хитро — можеше да мине едновременно за доброжелателство и за опипване на почвата.

Той не се намеси нито веднъж и не остана с впечатление, че намесата му се очаква. Явно беше, че на острова се установява женска власт, че жените поемат без шум и без претенции управлението на селището. Всичко стана бързо и разумно, с малко приказки и възможно най-малко свади.

Омаата даде знак за тръгване. Когато всички жени излязоха, Пърсел я задържа на прага. Ваинетата продължиха пътя си, без да се обърнат.

— Омаата — каза той като сниши глас, — искам да видя Ивоа.

Тя погледна горичката пред себе си, но не отговори.

— Чуваш ли? — повтори с едва уловимо нетърпение Пърсел.

— Чувам — отвърна Омаата и спря върху му големите си очи.

Докато траеше събранието, тя беше крайно възбудена. Но сега нещо сякаш угасна в нея, погледът й беше тъжен.

— И така?

— Знам какво ще искаш от Ивоа, човече. Тя няма да се съгласи.

— Кажи й, че искам да я видя.

— Няма да иска.

— Няма да иска ли? — повтори полуобидено, полунедоверчиво Пърсел.

— Няма да иска — отвърна невъзмутимо Омаата. — Защо да те види? За да откаже каквото ще искаш?

— Аз искам нещо разумно.

— Не — отвърна Омаата и поклати глава, втренчила тъжно поглед някъде далеко напред, сякаш да пресече горичката и да проникне до сърцето на Тетаити.

И добави:

— Не. Засега не. По-нататък може би.

— Само аз мога да съдя кога е разумно — каза студено Пърсел.

Омаата наклони глава към него и му се усмихна.

— Ох, петленцето ми, кой познава по-добре таитяните, ти ли или ние?

— Дадох обещание на Тетаити — каза след малко Пърсел.

— Ауе — отвърна Омаата като вдигна грамадните си рамене, — той ще узнае, че Ивоа не се е съгласила да дойде.

— Как ще узнае?

— Ще го кажа пред жените.

Пърсел вдигна очи, съвършено смаян.

— Ти мислиш, Омаата, че някоя от жените… Невъзможно! Той не излиза никога вън от па.

Омаата се поусмихна.

— Не е потребно да излиза.

— Итиота ли?…

— Не, не. Итиота ще му носи ядене. И нищо повече. Ауе, тя мълчи като сом. Затова я избрах.

Пърсел постоя за миг, без да продума, после помисли изведнъж: „Шлюзата. Тя не е само за отбрана. Служи и за приемна. Посетителката ще може да види Тетаити, без да види главите. Честолюбието е пощадено…“

Сложи ръка малко по-нагоре от дебелата китка на Омаата.

— Затова ли предложи жените да нощуват по две в къща?

— И дори по три — каза Омаата.

Ясно. Имаше пред вид тройката от Източния булевард: Тумата, Ороа, Ваа. По-точно Ороа. Ороа, която „още докато беше при Скелета, пък и когато беше с Уили…“ Човек можеше да вярва на Итя: беше добре осведомена. Той каза гласно:

— Ороа ли?

— Ще ти изпратя Итя, чеденце — отвърна Омаата. — Днес тя ще ти донесе яденето.

Обърна му гръб и си отиде. Пърсел не се учуди от това, че тя не отговори на последния му въпрос, но се учуди, че бе казала толкова много неща преди това. Може би за да го накара да се предпазва. Да му подскаже, че всички жени не са безопасни…

След обеда Пърсел поспа. Когато се събуди, забеляза, че Итя бе изчезнала. Натовари на рамо няколко дъски, взе сечивата си и тръгна към залива Блосом. Не бе изминал и петнадесет метра по Източния булевард, когато към него се присъединиха Омаата, Итиота и Авапуи. „Трябва да са ме дебнали — помисли веднага той. — Жилището ми е под добра охрана.“ Ваинетата го освободиха от дъските, биха взели дори сечивата му, ако им бе позволил. Уличката на канарата продължаваше двадесетина метра успоредно с па и Пърсел забеляза, че докато бяха в близост с оградата, жените вървяха между нея и него.

В подножието на канарата имаше начало на доста висока и широка, но не и дълбока пещера, която служеше за заслон на трите лодки от „Блосом“. Там бяха запазени от слънцето и от югозападния вятър — най-силния на острова. На това място пред канарата имаше срутени скали, които пясъкът бе покрил полека-лека, така че дори при прилив прибоят не достигаше до входа на пещерата. Но за по-голяма сигурност лодките бяха все пак вързани с въжета и куки. Напролет ги бяха изстъргали и пребоядисали (защото в трюма на „Блосом“ имаше достатъчно боя, за да го подновят през време на дългото пътуване от кила до върха на мачтите), а след това ги бяха покрили с брезентите им. Мачтите и запасните реи бяха наредени върху подпори, забити на два метра височина в канарата.

Пърсел отвърза брезентите и огледа внимателно лодките, като забиваше от време на време в дъските им върха на джобното си ножче. Не откри загнила част. И трите лодки бяха добри. Но двете бяха проядени на няколко места от червоточина. Само една беше съвсем здрава, освен това дъските на борда й не се захлупваха наполовина, а влизаха една в друга с дълбеи. Нея именно избра.

Той изправи мачтата с помощта на Омаата и Авапуи, постави долната рея и измери разстоянието между нея и пода. Височината беше 1,35 метра. Реши да направи покрива на височина 1,20, за да остави 15 сантиметра за движението на реята от борд до борд. Тъй като от пода на лодката до основата на мачтата имаше 85 сантиметра, покривът щеше да увеличи само с 40 сантиметра външния брод и нямаше да засегне устойчивостта на плавателния съд. Под напречните греди отвътре кабината щеше да има едва 1,20 метра височина, а това беше много малко, но човек щеше да се чувствува все пак добре, когато е седнал.

Тъй като дължината на лодката беше общо 7 метра, Пърсел определи дължината на покрива на 5,80 метра и остави само 1,20 за кабинката на рулевия. В същност никак не му се искаше да има такава открита кърма, която беше според него слабото място на лодката — от там можеше да нахлува вода, а това беше много опасно, особено при буря. Би предпочел да постави палуба от край до край, като остави за вход място колкото да се провре един човек. Но се отказа от това си намерение, защото в толкова малък и нисък плавателен съд положението на рулевия, непрестанно плискан от пръските на вълните, нямаше да бъде никак завидно.

Отначало възнамеряваше да построи класическа палуба, със страничен ходник към носа. Но след като размисли, реши да направи мостик. Палубата щеше да построи изцяло, което улесняваше направата й, осигуряваше по-голяма устойчивост на лодката и оставяше долу повече място за кабината. Като разреши и този въпрос, той се погрижи за двояката закръгленост на палубата: трябваше да бъде вдлъбната отпред назад и изпъкнала от левия към десния борд. На пръв поглед извивът по дължината не представляваше никакви трудности. Като се продължи всяко ребро с отвесна подпора, излизаща с 40 сантиметра извън обикновените подпорни греди и като се свържат тези подпори от носа до кърмата, ще се получи задоволителна заобленост. По-мъчна беше напречната заобленост; тя трябваше да се получи очевидно чрез напречните греди, които ще поддържат напречните дъски на палубата, а извивката им трябваше да се определи и начертае. Пърсел си припомни, че тази извивка се нарича дъгова и че вероятно е учил някога да я изчислява, но спомените му спираха до тук. Спомни си за Мак Лауд със съжаление, от което сам се изненада. Прогони бързо тая мисъл, взе си бележка да потърси из книгите на кораба и отложи решението за по-късно.

Донесъл си бе прибори за писане и започна да отбелязва мерките, за да си направи скица. Като свърши, видя, че няма какво да прави на плажа и че съвършено напразно бе донесъл сечивата си. Първата му задача се състоеше в това да направи план на покрива, да изчисли извивката на напречните греди и да ги начертае с тебешир върху пода на колибата си.

Отиде на плажа и потърси с поглед жените. Отначало не ги видя, после грамадните закръглени рамене на Омаата се подадоха изпод огромния пенлив свод на една вълна. Показаха се още две мургави глави, които редом с нейната изглеждаха като глави на деца. Една ръка се издигна над водата и замаха, а три гласа започнаха да скандират кресчендо в хор:

— А-да-мо! А-да-мо! А-да-мо!

Ехото препрати този зов от канара до канара из цялото заливче.

Пърсел не мръдна. Надяваше се, че жените ще продължат да повтарят напевно името му. Сянката на канарата се удължаваше видимо пред него. Стори му се, че почти усеща как земята се върти около оста си в пространството, отнасяйки хората и престъпленията им върху своята кална кора.

— А-да-мо! А-да-мо!

Тръпки пропълзяха по снагата му от странните извивки на ехото. Всичките му нерви потрепераха. Беше така прекрасно, че просто изпитваше болка. С разпилени черни коси по раменете, ваинетата размахваха ръце като палми. Те бяха изцяло огрени от слънцето, а той беше на сянка, сякаш се намираше в друго полукълбо, отнасян далеко от тях, накрай света.

Съблече се и изтича надолу по червения пясък. Наклонът беше стръмен и той се спускаше с луда бързина. Отмина сянката на канарата, плажът стана охров, морето беше лазур и елмази, едва усети студ, когато се потопи в него. Прибоят го погълна още от въздуха, на невероятна височина, завъртя го във вихрушка от пяна и тъмносиня вода и с един-единствен исполински тласък го запрати на сушата.

След малко той лежеше сам на плажа — жените бяха все още във водата. Към тях се бяха присъединили сега и Ороа, Ваа и Тумата. Въпреки късния час, Пърсел усещаше как слънцето пари изгорелите му рамене. Обърна се на гръб, затвори очи и сложи ръце високо на челото си, за да засенчи очите. Стисна устни. Как не му се искаше да мисли! Времето минаваше. Той виждаше само червени отблясъци и кръгове зад затворените си очи.

Някой извика доста силно. Пърсел трепна, отдръпна ръце от челото си и отвори очи. Отначало изпита само смътна мъка, тежест в гърдите, гърлото му се сви. После истината прониза изведнъж утробата му като нож: Меани беше мъртъв. Пърсел се огледа наоколо. Нищо не беше променено. Слънцето си беше на мястото — и морето, и пясъкът, и гласовете на жените, и сянката на канарата. Земята се въртеше, въртеше. Земята! За какво служеше тя? Той лежеше захвърлен на пясъка като празна раковина. Да, точно така, като раковина, нямаше друга дума — една празна, празна раковина… Обърна се и заби задъхано пръсти в пясъка. Самотата беше ужасна, но той не можеше да заплаче.

След миг стана и се хвърли във водата. Прибоят го завъртя отново, но този път синевината му се стори по-тъмна, по-страшна. Изпита облекчение, когато вълната, която го отнасяше към открито море, бе върната от настъпващата. Щом усети пясъка под нозете си, той се затича, за да избяга от новата вълна. Спря се запъхтян, жените бяха пред него: насядали в кръг на пясъка, те решеха дългите си мокри коси. И изведнъж забеляза Итя. Съвсем мъничка сред просторния плаж, тя тичаше към него откъм канарата. Огромната скала се извисяваше зад нея на шеметна височина. Когато вече го наближаваше, тя направи неочакван завой, навлезе в огряното от слънцето място, потича още малко, хвърли се в обятията на Омаата, постоя за миг така да си поеме дъх, после й прошепна нещо на ухото.

— Адамо — каза високо Омаата, — Ивоа няма да дойде.

Жените престанаха да се решат и всички погледи се обърнаха към Пърсел. Той мълчеше. Поглеждаше ту Итя, ту Омаата.

— Видя ли я? — запита най-после той като се обърна към Итя.

Итя кимна.

— Видях я и говорих с нея. Няма да дойде. Не иска да върне пушката.

Пърсел наведе поглед и замълча. Новото беше само това, че Омаата и Итя се бяха наговорили да кажат пред другите жени несъгласието на Ивоа да излезе от горичката и да предаде оръжието си на Тетаити.

— Имам още нещо да кажа — заяви Итя, — но най-напред да се изкъпя.

Стана, хвърли се право в прибоя и изчезна в чудовищна вихрушка от пяна, откъдето нозете й се показаха за миг, колкото да се видят по-светлите й ходила. Жените продължиха да се решат с бавни и сръчни движения, които обикновено бяха много приятни на Пърсел. Той седна. Черната сянка на скалата все повече растеше. Беше само на няколко метра от ваинетата, а тъй като и приливът приближаваше, дружинката изглеждаше подслонена на малко пясъчно островче, което морето или сянката можеха всеки миг да погълнат. „Обземат ме натрапчиви мисли — каза си Пърсел. — Всичко виждам със страх.“ Погледна жените. Те не си губеха времето в напразни фантазии. Бяха така самоуверени, така добре знаеха какво трябва да вършат! Потърси с очи Ваа. За да й спести труда да вдига ръце, Ороа се бе заела да я реше и Ваа стоеше покорно с отметната назад глава. Изглеждаше чудесно — самодоволна, разцъфтяла, напълняла, в блестящо здраве, седнала тържествено между жените като кумир на майчинството. Сутринта бе умрял нейният тане. Лицето й беше все още тъжно, но тежките й издаващи умора черти бяха отпуснати, устните отворени в полуусмивка. Сложила ръце върху огромния си корем, тя гледаше в далечината с щастливо изражение.

Той се обърна гърбом към жените. Итя излизаше от океана, от цялото й прекрасно тяло струеше вода. Тя се приближи важно до дружинката, като артист, който излиза на сцената, и когато всички погледи се обърнаха към нея, каза отчетливо:

— Тетаити излезе от па.

Никой не се обади и тя продължи:

— Видях го!… Отивах на плажа. Вратата на па се отвори, ауе, уплаших се, скрих се зад един храст и ги видях като излязоха: Тайата, Раа, Файна и най-после Тетаити, с пушка в ръка.

Млъкна тържествено, сякаш очакваше да я разпитват, но тъй като никой не се обади, заговори отново:

— Затвори вратата, каза нещо на Тайата и тя остана пред входа. Ауе, много кротка беше, сигурно вече я е бил! После Тетаити тръгна покрай па откъм морето, а след малко се върна от другата страна.

След две-три секунди Омаата каза полугласно:

— Завършил е значи па.

Жените се спогледаха. И нищо повече.

— На твое място — каза Ороа като разтърси грива — аз нямаше да се скрия. Щях да се покажа и да река: „Пак ти казвам, човече, махни главата на моя тане!“

Итя наведе глава и закри очи с ръката си.

— Главата на моя тане не е на копие — почти прошепна тя.

Само тя от всички жени тук можеше да каже това. Трябваше да го каже, за да подчертае честта, която й се правеше. Но в същото време се срамуваше, защото можеха да помислят, че иска да се хвали.

— Време е да се приберем — каза Пърсел и стана.

Приближи се до Итя, сложи ръка на рамото й и докосна с устни бузата й.

И тази вечер яденето му бе донесено от Итя. Когато се навечеря, беше вече мръкнало. Итя запали едно доедое пред прозорчето, за да прогони тупапау, а три други нареди на масата, за да може Адамо да чете. След това отиде да затвори плъзгащите се врати.

— Защо ги затваряш? — запита Пърсел като се обърна. — Времето е хубаво, луната грее.

Лицето на Итя стана строго.

— Омаата каза.

Пърсел я погледна.

— Кой заповядва тук — Омаата ли, или аз?

Но тя застана изпъната и неумолима пред него, като някакво войниче.

— Омаата каза: като запалиш светило, затваряш големите врати.

— Защо?

— Тетаити може да стреля срещу тебе от градината.

Всичко бяха обмислили. Кой знае дали доедое на прозорчето не беше предназначено да попречи на врага да види какво има в стаята? Пърсел продължи да чете. Итя седна с кръстосани нозе на леглото, сложила ръце на коленете си, без да мърда, без да продумва. Пърсел не чуваше дори дъха й. Щом вдигнеше глава от книгата, срещаше тъмните й очи, устремени търпеливо в него. Те бяха тъжни, но от мекия пламък на доедое личицето й изглеждаше по-кръгло и по-нежно.

— Why don’t you go to bed!?[1] — запита най-после той.

Знаеше колко е щастлива, когато й заговори на английски.

— I go[2] — отвърна тя веднага.

И легна. Пърсел я погледна.

— Искам да кажа, у Омаата.

— Няма да ида тази вечер — заяви все така твърдо тя.

После скръсти ръце на гърдите си и остана неподвижна, като смъртник. Пърсел стана и се поразходи из стаята. Явно беше, че някои неща се решаваха сега в острова, без да го питат. Очите на Итя не се отделяха от него. Той седна с гръб към нея и започна отново да чете.

След някое време забеляза, че не е обърнал листа. Стана, затвори ядосано книгата, обиколи няколко пъти стаята и легна до Итя. Тя скочи веднага, отиде да угаси трите доедое на масата, остави само това, което беше до прозореца, и зае отново мястото си в леглото.

След малко той се обади:

— Мъчно ли ти е, Итя?

— Мъчно ли? Защо?

— Много добре знаеш защо.

Тя се обърна към него. При светлината на единственото доедое не можеше да забележи очертанието на бузите й. Но по гласа й разбра, че я бе обидил.

— Защо питаш? В Таити не се приказва за такива неща.

И тя се бе затворила. Непроницаема. „Не се приказва за такива неща…“ Джоно умира. Омаата го оплаква цяла нощ. И нищо повече. Не споменава вече името му. Държи се, като че го е забравила. Всички постъпват така, сякаш са забравили своите тане. И все пак това не е равнодушие. Не, положително не. По-скоро стоицизъм. Странно беше да употреби това строго понятие за таитянките.

Пърсел се събуди посред нощ от някакъв лек шум. Отвори очи и се ослуша. Но дори като притаи дъх, не можа да разбере откъде иде шумът.

Итя се размърда, звукът се засили, той наклони глава към нея. Тя плачеше.

Доста време Пърсел не мръдна. Страхуваше се да не я оскърби отново, като й даде да разбере, че е усетил плача й. Съвсем бавно, както човек пристъпва насън, той пъхна ръка под главата на Итя и я притегли към себе си. Не чуваше вече нищо, но чувствуваше как рамото й се повдига под лявата му ръка. Така минаха няколко минути, после тя прошепна с разтреперан глас:

— О, Адамо!

Рамото й престана да се повдига, тя не мръдна вече и Пърсел помисли, че ще заспи, когато изведнъж Итя вдигна глава, протегна се до ухото му и каза шепнешком, учудена и отчаяна:

— О, Адамо, всички измряха!… Всички измряха!…

Изхлипа веднъж-дваж като дете, притисна се до него и каза тихо и жално:

— Искам да се върна в Таити…

След малко усети как се отпуска безволно в ръцете му. Ослуша се — тя дишаше дълбоко и равномерно.

Но сам той не можа да заспи. Чувствуваше се зле, не бе свикнал да спи в затворена стая. Стана, отиде на пръсти до вратата, отвори я, лунната светлина нахлу в стаята и той излезе на прага.

Една исполинска ръка го сграбчи веднага и го повали на земята зад един храст. Беше Омаата. Той не се удари. Поела го бе до себе си.

— Маамаа — смъмра го тя. — Какво търсиш вън?

— Да глътна малко въздух.

— А ще глътнеш някой куршум.

Усети нещо твърдо в ръката й. Опипа го. Беше нож. Тя стоеше на стража до къщата му, свита зад един храст, с оръжие в ръка! По тънката дръжка позна, че е ножът на Тими.

— Омаата…

— По-тихо.

— Мислиш, че ще нападне ли?

— Може и да не нападне. Но все едно. Трябва да те пазим.

— Защо?

— Ако не те пазим, ще го научи. А не бива да се изкушава.

Настъпи мълчание.

— Омаата…

Тя го погледна. Големите й очи светеха с черен блясък. Нищо. Нямаше какво да й каже. Едно „благодаря“ би прозвучало смешно.

— Прибирай се сега — каза тя.

После стана и през цялото време докато той отвори и затвори вратата, тя стоя изправена на прага, между горичката и него.

[1] Why don’t you go to bed!? (англ.) — Защо не отиваш да спиш? ↑

[2] I go (англ.) — Отивам. ↑

Шестнадесета глава

Когато се събуди на другия ден, Пърсел си припомни изчислението, което щеше да му позволи да определи дъговата извивка на напречните греди. Отвори плъзгащите се врати, бутна леглото и масата в един ъгъл на стаята, изнесе в градината креслото и трикраките столчета и започна да чертае с тебешир по пода на стаята.

Жените дойдоха един час след изгрев-слънце. Пърсел ги помоли да не влизат. Те заобиколиха колибата през двора и седнаха пред вратите. Никоя не му зададе въпроси, но от обясненията, които си разменяха полугласно, Пърсел разбра, че те не се двоумяха ни най-малко за картината, която рисуваше. Очевидно, тя трябваше да призове върху пирогата закрилата на Еатуа.

Итиота дойде доста късно и разказа за приема, оказан от Тетаити на рибата, която му бе занесла. Както винаги, беше съвсем кратка в приказките си. Посрещнал я в „чакалнята“, приел гозбата, бил много учтив.

Ваинетата я отрупаха с въпроси. С пушка ли бил? Да, с пушка. И с нож? Да, и с нож. Какво изражение имал? Строго. Но нали бе казала „учтиво“? Да, учтиво, много учтиво. Уловил я за раменете, отъркал буза о нейната, не говорел високо, всяко движение било много изискано. А защо бе казала тогава „строго?…“ Да, строго. С бръчки от двете страни на устата (посочва с двата показалеца бръчките), с бръчки на челото (показва ги), със смръщени вежди (представя ги), с вирната глава. Ама как строг? Като главатар ли! Или като неприятел? Итиота се колебае. И като не може да реши сама, представя им как я е посрещнал Тетаити. Мълчание. Споглеждания. Нищо ли не каза?… А, каза. Какво? Говорил ли е! Ауе! А пък тя дори не спомена, че е говорил. Глупава жена! Трябва да й дърпаш думите с кука! Мълчи като сом! Какво каза ли? Вкуси рибата (много изискано) и каза: „Жените от моето племе са сръчни. Знаят каквото са научили. Знаят и това, което не са учили.“ Възклицания. Нямаше съмнение: това беше милувка с думи. Той желае мир! Не, не желае мир, просто е учтив! Ако искаше мир, щеше да прибере главите! Споровете започнаха да се заплитат, когато Итя взе думата. Това не е било милувка за всички. Само за Ороа. А това, което жените са научили и знаят, е риболовът. Но той знае много добре, че за риба ходи Ороа. Ауе! Малката има право! Малката е хитра! Малката е много хитра! Това е било милувка за Ороа!…

При тия думи Ороа се размърда, изцвили, разтърси грива. Може всички да желаят да се помирят с Тетаити. Но тя, не! Ненавижда го! Той е враг! Ще си остане враг, дори ако прибере главите! На мястото на Итиота, ауе, не би му позволила да я прегърне! При тия думи Итиота предложи отсега нататък Ороа да носи риба на ония от па, но Омаата, която наблюдаваше безстрастно как се горещеше Ороа, запази такова красноречиво мълчание, че никой не дръзна да продължи разискванията.

Целия ден около къщата на Пърсел имаше голямо движение и било случайно, било преднамерено, той не бе оставен нито за миг сам. И двата пъти яденето му бе донесено от Авапуи. Трябва да бе получила строги нареждания, защото щом се мръкна и запали доедое, тя затвори веднага плъзгащите се врати.

На 19 май Пърсел нанесе чертежите върху дъските, от които смяташе да прави подпорните греди, и се зае да ги реже с трион. Следобед искаше да вземе повторно една мярка, в която не беше съвсем сигурен, и слезе до залива Блосом, придружен от жените. Както и предния ден, Итя дойде доста късно на плажа. Пристигна със светнали очи, а зачервените й кръгли бузки се бяха надули от вестта, която носеше: Раа напуснала па! Отишла в колибата на Адамо! И разгледала това, което Адамо бил написал на земята и върху нарязаните дъски!…

Навел глава над лодката, Пърсел изслуша Итя, без да продума. От разказа й личеше, че разузнаването се върши усилено и от двете страни. Защото, ако Раа се бе възползувала от отсъствието му, за да се осведоми докъде е стигнала работата, сигурно не случайно Итя следеше кога ще се отвори вратата на па. Пърсел се запита дали тя изпълняваше длъжността на наблюдател през цялото денонощие, или някоя друга ваине я заместваше през нощта. Явно беше във всеки случай, че от 17 май насам друго женско събрание се бе състояло без неговото присъствие и бе взело решения, за които не го бяха осведомили.

Този ден обедът му бе донесен от Итиота. Пърсел се изненада. Никога не бе поддържал приятелски отношения с нея. Впрочем, поради мълчаливия й нрав, мъчно можеше да се поддържа приятелство с Итиота. Още в Таити тя проявяваше необикновена наклонност към мълчание, която се бе засилила под влиянието на Уайт. Когато Пърсел я запита друга ли носи яденето на ония от па, тя отвърна: „Не, занесох им го вече.“ И не каза нищо друго в продължение на двата часа, които прекара с него. Върна се вечерта, запали доедое, без да продума, затвори плъзгащите се врати, седя докато Пърсел четеше, стана щом той стана и легна, когато той си легна.

На другия ден, щом закуси, Пърсел излезе от къщи. Не бе изминал и десет метра, когато от горичката изскочиха Итя и Авапуи. Итя извика:

— Къде отиваш?

— У Омаата.

— Ще ида да й кажа.

И хукна с все сили. Тази бързина накара Пърсел да се замисли. Той ускори ход, Авапуи просто тичаше до него.

Омаата седеше на прага, облегнала гръб на вратата. Нямаше и следа от, Итя.

— Искам да приказвам с тебе. Насаме.

Омаата го погледна. Застанал бе пред нея, дребничък, решителен. Ауе, чудесен беше Адамо, когато се разсърди. Сладостна тръпка полази по снагата й.

— Сами сме, чеденце.

Той се обърна. Авапуи бе изчезнала.

— Вътре.

Тя въздъхна, стана бавно, отвори вратата и го пусна да мине. Стаята беше празна, но вратата към градината беше широко отворена. В дъното на градината започваше горичката с исполинските папрати.

Омаата проследи погледа на Адамо и се усмихна с умиление. Ауе, хитър беше. Отгатнал бе вече.

— Омаата — каза Пърсел, втренчил поглед в градината, — недоволен съм. Жените решават много неща на тоя остров, без да се допитват до мене.

Омаата седна на леглото. Не искаше да остави у него впечатление че смята да надделява с ръста си в разискванията. Настани се удобно, погледна го и вдигна въпросително вежди.

— Например къщата ми се охранява. Не мога да направя една крачка из острова, без да бъда придружаван. Не казвам, че е лошо, но кой е дал заповед?

Тя не отговори. Задоволи се само да повтори мимиката.

— Итя наблюдава вратата на па. Кой е наредил това?

Омаата наведе глава и тъй като Пърсел замълча, тя каза:

— Карай, човече. Продължавай. Много мислиш. Освободи главата си.

Той заговори отново:

— Първия ден яденето ми се носеше от Итя. Завчера от Авапуи. Вчера от Итиота…

— Човече — заяви важно тя, — те са вдовици…

— Нямам пред вид такова нещо — каза Пърсел като отвърна поглед и се заразхожда нетърпеливо из стаята. — Питам те: кой е дал заповед? Кой решава? Защо не се допитват до мене? Така например кой ще ми донесе ядене днес? Ауе, уверен съм, че всички ваинета на острова знаят това! Дори ваинетата на Тетаити! Дори Тетаити! Но Адамо не го знае!

— Аз ще бъда днес — отвърна Омаата.

— Ти ли ще донесеш яденето?

Той замълча, ядът му сякаш мина изведнъж, обърна се към нея, протегна изискано дясната си ръка и каза важно:

— Много ми е приятно, че ще бъдеш ти.

Тя го погледна одобрително. Одобряваше жеста, тона, важното изражение. Докато й се покланяше, обицата на великия главатар Оту се плъзна по бузата му. О, той беше достоен за нея! Достоен беше! Тя устоя на изкушението да стане и да го прегърне.

— А утре? — запита той.

— Итя.

— Вдругиден?

— Авапуи. След нея Итиота. След Итиота аз.

Пърсел замълча.

— Добре — продължи твърдо той, — ето какво искам да зная. Кой е наредил това? Кой избира?

Загледа Омаата в очите и тя каза неохотно:

— И другите три искаха. Но аз казах не.

Тъй като Пърсел мълчеше, тя продължи:

— Тетаити щеше да се почувствува унизен.

Пърсел се замисли след този отговор. Колкото повече мислеше, толкова повече се възхищаваше от мъдростта му.

— Защо пък Итиота? — каза полугласно и някак разсеяно той. — Аз не я познавам.

— Много те обича.

Той сви рамене.

— Откъде знаеш? Тя никога не отваря уста.

— Зная.

— И така — добави след малко той, — значи ти решаваш? Само ти? Ти решаваш всичко?

— Не. Понякога решавам заедно с всичките. Понякога с Ивоа. Понякога с Итя.

— С Итя ли? — запита смаян той.

— Итя е много способна — отвърна Омаата като поклати глава.

Пърсел се поразходи из стаята, после застана отново пред нея и каза, без да повиши тон:

— Отсега нататък, преди да решиш нещо, искам да поговориш с мене.

Тя наведе очи и отвърна покорно:

— Ще стане както искаш.

Пърсел се изненада от бързата победа. Но дали наистина беше победа? Поколеба се за миг, втренчил очи в едрото лице на Омаата. Не, тя бе обещала, не биваше да си дава вид, че се съмнява в думите й. Той тръгна към широко разтворената врата за градината и се спря на прага, загледан в горичката. Представляваше великолепна мишена за стрелец, скрит зад папратите, а Омаата не казваше нищо! Сви рамене, нямаше вече ни най-малко съмнение. После се върна към Омаата и заяви твърдо:

— Искам да видя Ивоа. Чуваш ли? Искам да я видя. Кажи й.

След това добави малко по-меко:

— Довиждане.

И веднага излезе. Но бе разочарован в надеждата да изиграе бдителността на охраната си. Само съставът й беше променен. Итя беше сменена от Итиота. Навярно Итя беше отново на пост пред вратата на па.

Той се върна бързо у дома си и се залови веднага за работа. Рязането на подпорите беше тънка и доста отегчителна задача. Трябваше да поправя няколко пъти една и съща дъска, за да запази чертежа на извивката, а след това да изглади с ренде грапавините по ръбовете. За да увеличи сякаш още повече мъчнотиите, трионът, с който екипажът бе злоупотребявал откато бяха слезли на острова, бе загубил много от зъбците си и понякога се врязваше в дървото. След един час Пърсел се сети, че на Въжения бряг Мак Лауд му бе предложил личните си сечива и реши да ги поиска от вдовицата му.

Остави Авапуи и Итиота пред вратата на Ороа и влезе сам. Когато прекосяваше дворчето пред колибата, забеляза, че прозорчетата са затворени. Отвътре се чуваше глъч от оживени и разгорещени приказки. Изкачи се по стъпалата и вдигна ръка да почука, когато чу острия глас на Ваа: „Трябва да отмъстим за нашите тане! Ауе, не е мъчно да се вмъкнем в па!“ Последва мълчание. Пърсел остана за миг неподвижен, с вдигната ръка и разтуптяно сърце.

Не усети сякаш кога и как реши, защото когато приложи решението, изпита странно чувство, че едва тогава го е взел. Почука на вратата, влезе без да дочака отговор и каза кратко:

— Ела с мене, Ваа.

Ороа, Ваа и Тумата седяха на пода. Погледнаха го втрещено. След малко Ваа стана тежко и тръгна към него. Пърсел я поведе към градинката зад къщата.

— Слушай — подхвърли полугласно той. — Чух какво каза. Трябва да се засрамиш.

Едрото, недодялано лице на Ваа мръдна колкото би мръднал камък.

— Не ме е срам — отвърна тя, втренчила спокойно в очите на Пърсел малките си безизразни очи. — Главатарят на голямата пирога беше добър тане. Длъжна съм да отмъстя за него.

Пърсел я погледна. Упорито ниско чело, широки, плоски бузи, сплеснат нос. Едра брадичка. Отчайващо. Как да вразуми този минерал?

— Не прилича на жена да отмъщава за воин — каза най-после той.

— Прилича — отвърна Ваа и поклати глава. — Щом няма мъже.

Той я изгледа. Не, не беше безочливост. Тя не беше способна дори на безочливост. Мислите й бяха наредени в главата като лешници на катеричка в дървесна хралупа. Вадеше ги една по една, без да ги свързва с някого.

— Тетаити има пушка и кама. А ти какво имаш?

— Кама.

И добави:

— Ще го убия, когато спи.

Той вдигна рамене.

— Няма да изминеш и два метра в па…

— Ще го убия — повтори Ваа.

— Слушай — започна ядосано той, — няма да направиш нищо подобно. Забранявам ти да го направиш. И ти ще ме послушаш.

Тя го гледа цяла секунда. Това, че Адамо можеше да й заповядва, беше нещо ново за нея и тя не знаеше как да постъпи: да се съгласи ли, или да откаже.

Мина още един миг. Очите й се присвиха. Изглеждаше уморена от размисъл.

— Ти не си ми тане — заяви най-после тя.

— Въпреки това ти забранявам — отвърна гръмко и заплашително Пърсел.

Зърнал бе пукнатина и насочи в нея силите си.

— Ти не си ми тане — повтори Ваа, сякаш засилваше съпротивата си с това повторение.

И неочаквано се усмихна. Мрачното каменно лице се преобрази. Хубава, лъчезарна, топла усмивка. Появила се бе съвсем неочаквано в това некрасиво лице сред грубите черти, които не изглеждаха никак подходящи за нея. Но след като тя бе разцъфнала, Ваа изглеждаше почти красива. И в глупостта й дори имаше нещо приятно.

— И на моя тане даже не се покорявах всякога — каза тя, а лъчезарната усмивка трептеше на устните й и ставаше постепенно все по-тъжна и по-тъжна.

— Какво казваше тогава той? — запита учудено Пърсел.

Тя вдигна очи, поизправи се, сви рамене назад и каза на английски, с гласа и почти с интонацията на Мезън:

— You are a stupid girl, Vaa.[1]

Мимиката беше учудваща. За миг на Пърсел се стори, че вижда пред себе си Мезън.

— А ти какво казваше?

— I am! I am![2]

Пърсел се разсмя.

— Той ме научи да отговарям така — добави простичко Ваа.

Поразително! Кой би помислил, че Мезън е способен на каквато и да е духовитост?

— Предполагам — забеляза Пърсел, — че след това му се покоряваше?

— Не.

— Как така „не“?

— Не — повтори Ваа. — Не се покорявах.

— Защо?

— Защото съм упорита.

Очевидно, тя не смяташе, че има някаква вина за тази упоритост. Упорита беше, както един камък може да е кръгъл или четвъртит. Такава й беше природата. И това беше нещо непоправимо.

— Не му се покоряваше, значи?

— Не.

— А какво правеше главатарят?

— Удряше ми плесници — отвърна Ваа.

Пърсел вдигна вежди, развеселен. Ето една подробност, която хвърляше съвсем особена светлина върху интимния живот на тази двойка. Възхитителната мисис Мезън, с която съпругът й така много се гордееше, беше както изглежда една фиктивна личност, измислена за пред хората. В къщи тази леди е била глупаво момиче, което е било вразумявано с плесници.

— След това?

— След това се покорявах — каза Ваа и грубото й лице се озари отново от очарователна усмивка.

— Добре, тогава ще послушаш и мене — заяви твърдо Пърсел.

Усмивката на Ваа угасна и лицето й заприлича повече от всякога на базалтов къс, отломен от канарата.

— Ще убия Тетаити — каза спокойно тя.

— Как ще го убиеш? — ядоса се Пърсел. — Можеш ли да ми кажеш как? Той не напуска никога па.

— Не знам — отвърна тя. — Аз ще вляза там.

— Но как? Отговори! Откъде ще минеш? Ще прескочиш оградата ли, жено? Ауе, с тоя корем!

— Не.

— Може би ще се провреш под нея?

Ваа не разбра насмешката.

— Не — отвърна сериозно тя.

— Слушай, той пали нощем огньове в па. Ще те види.

— Ще го убия.

— И стои на стража заедно с жените си.

— Ще го убия.

Досадно. Тя не можеше да мисли едновременно за средствата и за намерението. В съзнанието й имаше място само за една, по-точно за половин мисъл.

— Слушай, Ваа. Той има пушка. Боец е. А пък ти, жено, очакваш дете. Как ще постъпиш?

— Ще го убия.

— Как?

— Не знам.

— Как „не знам“?

— Не знам. Ще го убия.

Все едно да говориш на стена. Пърсел се изправи, сви рамене и каза гръмко:

— You are a stupid girl, Vaa!

— I am! I am! — отвърна тя.

— А сега ще ме послушаш.

— Не.

— Ще ме послушаш, Ваа!

— Не.

Той отстъпи половин крачка, устреми се и й удари една здрава плесница.

Няколко секунди нищо не се случи, после лицето на Ваа поомекна. Камъкът се превърна постепенно в плът, погледът изгуби неподвижността на кремък, прелестната усмивка цъфна отново.

— Ще те послушам — каза с умилен поглед тя.

— Ела да кажеш пред Ороа и Тумата, че се отказваш от намерението си.

Улови я за ръка и я заведе в къщи.

— Говори, Ваа — заповяда Пърсел.

Ороа и Тумата бяха станали. Поглеждаха ту Пърсел, ту Ваа.

— Жени — заяви тържествено Ваа, — нищо няма да сторя на оня от па.

И добави:

— Адамо не иска. Покорявам се на Адамо.

Тумата ококори очи, а Ороа забрави да тупне с крак.

Ваа погледна последователно и двете си другарки, сложи ръка на рамото на Пърсел, допря снага до него и каза с гордост:

— Наби ме.

Сандъкът със сечивата на Мак Лауд беше дълъг и тежък като ковчег. Ороа поиска да помогне на Пърсел да го занесе в къщи. Ваа й Тумата предложиха също да вземат участие в пренасянето. После дотичаха Авапуи и Итиота, така че Пърсел се върна в колибата си със засилена охрана и само от време на време можеше да докосне с пръст капака. Положиха внимателно сандъка на земята. Той беше затворен, разбира се, с кофар. Ороа изтича в къщи да потърси ключа. Върна се тичешком. Пърсел коленичи, отвори капака и се закова на място от възхищение. Прекрасни, чудесни сечива! Без нито капчица ръжда, с непокътнати, наточени остриета, с гладки, лъскави дръжки… Разговорите зад него бяха стихнали, той се обърна и видя зад себе си Ивоа. Ваинетата бяха изчезнали.

Пърсел стана зарадван и както вървеше към Ивоа, погледна ръцете й. Те висяха празни. Послушала го бе, но в това послушание личеше отчужденост.

Устремът на Пърсел се пречупи, той се почувствува така натъжен и скован, че не смогваше да заговори. Погледът му мина от ръцете към очите на Ивоа. Същите очи, същото лице, но загубили в един миг цялата си близост.

— Адамо — промълви кротко Ивоа.

Пърсел преглътна. Лицето й беше отслабнало, хлътнало, издутият корем лъщеше, тя сякаш едва се държеше на крака.

— Седни — каза полугласно той.

Заведе я до креслото и започна да се разхожда из стаята. Мълчанието се издигаше като стена помежду им. Тя не се опитваше да го прекрати. Той се чувствуваше тъжен и безпомощен. Трябваше пак да говори, да обяснява, да убеждава! Каква полза? Колко приказки бе изприказвал от осем месеца насам, откато бяха на острова, за да убеждава Мезън, Мак Лауд, Бейкър, таитяните! И все напразно! Обясняваше, обясняваше!… А се сблъскваше със стени!

Най-сетне каза тъжно, без да я поглежда:

— Не искаш ли да върнеш пушката?

— Не.

И добави:

— Не е дошло време.

— Защо?

— Ние мислим, че не е дошло време.

— Кои „ние“?

— Омаата, Итя, аз…

— Защо?

Тя вдигна рамене и отпусна безпомощно дясната си ръка. Той отвърна глава. Все тайни, неизразими неща. Неизказани основания…

— Защо? — повтори той раздразнено. — Войната е свършила от четири дни вече. Тетаити не излиза от па. Трябва да се направи нещо, за да се възстанови доверието.

— Да — отвърна тя. — Вярно е. Но не сега.

— Защо не сега?

Ивоа го погледна. Той не снемаше от нея своите прекрасни, сини перитански очи — сериозни, загрижени. Тя усети, че се разтапя от умиление. Ауе, горкият Адамо! Нещастен беше той с тази ненаситна глава, която питаше непрестанно „защо“…

— Той все още има желание да те убие — отвърна най-после Ивоа.

— Откъде знаеш?

Тя въздъхна. Нямаше край. „Как, защо, как?…“ Горкият Адамо, главата му все повече и повече разпитваше…

— А знаеш ли кога не ще има вече желание да ме убие?

Ивоа го погледна, без да се усмихне. Никой таитянин не разбираше от шега.

— Не — отвърна простодушно тя. — Не зная.

Той се поразходи из стаята и каза, без да я поглежда:

— Добре, предай пушката на Омаата и се върни тук.

Тя поклати отрицателно глава.

— В твоето състояние?

— Аз съм твоя жена — каза с гордост тя. — На мене се пада да те пазя.

Той я погледна бегло и веднага отвърна очи. Ивоа скръсти ръце на скута си и помисли радостно: „Обича ме! Ох, колко ме обича! Иска му се да ме прегърне, да погали корема ми и детето, което е там. Но е сърдит — каза си развеселено тя. — Мисли, че е сърдит… Нали е мъж: не знае какво чувствува.“

— Отивам си сега — каза тя като стана тежко и тръгна към вратата.

Чу го, че прекоси стаята; застанал бе неподвижно зад гърба й и тя помисли: „Сега ще се доближи до мене.“ Сложи полека ръка върху дръжката на вратата, отдръпна се, за да може да я отвори, дори малко повечко, отколкото беше потребно. Но зад нея беше пусто.

— Адамо — полуобърна тя глава.

Той се отзова веднага. Ивоа не се обърна, но усети с цялата си снага, че е зад нея.

— Сложи ръка върху мене — промълви едва чуто тя.

Наведе се назад, издала напред огромния си корем. Почувствува как топлата му длан го погали едва-едва. О, Адамо, о мой тане!

Няколко секунди минаха, после тя повтори сподавено:

— Отивам си сега.

Вратата се затвори и Пърсел остана неподвижен, с наведена глава. Беше пак сам, без да бе сполучил в нещо.

След малко се върна при дъските и се залови за работа. Трионът на Мак Лауд режеше безупречно. Той работи ожесточено до вечерта. Щом престанеше, гърлото му се свиваше. Чувствуваше, че го обзема скръб. Ваинетата стояха целия следобед с него, но той почти не им заговори. Към залез-слънце Омаата му донесе вечерята. Той отиде в навеса, изми се и щом се нахрани, усети, че го наляга умора.

Трябва да бе заспал докато е чел, защото се събуди в леглото си, в обятията на Омаата, сложил глава на гърдите й. Лунната светлина едва нахлуваше през пролуките на плъзгащите се врати. Той затвори отново очи, стори му се, че потъва заднешком в топъл, пухкав мрак. В следния миг беше в Лондон, в някакъв храм. Облечен бе в черни дрехи и тълкуваше библията на вярващите: „Яков се ожени за Лия, после за Рахил. Лия му роди четирима сина…“ Чуваше с изненада собствения си глас, не можеше да го познае, беше важен, носов, напевен. Странно нещо: той беше прав срещу богомолците, а същевременно седеше между тях, гледаше онзи другия пред себе си, слушаше го как говори. Другият казваше: „Като видя, че е безплодна, Рахил даде на Яков за жена прислужницата си Вала. А Лия, като видя, че вече няма да има деца, му даде прислужницата си Зелфа.“ Пърсел гледаше неловко своя двойник; темата беше твърде странна за проповед, съседът му от ляво стискаше пестници в скута си. Беше едър, мършав мъж, с черна превръзка на окото. „И така — заговори пак другият Пърсел, — Яков имаше четири жени и от тия четири жени имаше дванадесет деца.“ „А пък аз ще ти кажа защо разправяш това, проклет измамнико!“ — изкрещя съседът на Пърсел, като стана. Тръгна с широки крачки към проповедника и докато вървеше, смъкна превръзката от окото си. Беше Мак Лауд. Там, дето бе улучил куршумът на Тетаити, на мястото на дясното око, зееше черна дупка. Той застана, дълъг, само кости, обърна към Пърсел единственото си око, извади камата от ножницата и каза провлечено: „Откакто скитам из тоя проклет град, много труд положих да ви пипна, Пърсел. Но сега, щом сме един до друг на борда, маклаудово слово, няма да си отида, докато не ви пратя на дъното!“ „В какво ме обвиняваш?“ — промълви Пърсел. „И таз хубава! — изгърмя Мак Лауд и закри с ръка зеещата дупка на окото си. — Кой е виновен, задето на всички бели на острова отсякоха главите? Вие ни насъскахте едни против други, вие Пърсел, с вашата библия и ангелски преструвки! А сега останахте сам на острова и цялата му земя е ваша! Всичките ми сечива! И всички индианки, все едно Яков ли се наричате или другояче, проклети лицемере!“ Пърсел го видя как се раздвои и се втурна да му забие острието на камата си. Успя да избегне удара и хукна да бяга. Стените изчезнаха. Той тичаше отчаяно. Прекоси горещата полянка, малките палми се появиха и изчезнаха, затича по плажа на залива Блосом. Вцепеняваше се от ужас, огромната сянка на Мак Лауд го настигаше. Изведнъж се намери в пещерата при лодките, започна да тича около една лодка, Мак Лауд подир него, спираха се, надхитряха се като деца, които обикалят около дърво. „Адамо!“ — извика гласът на Тетаити. Пещерата изчезна. Пърсел беше прав сред па, срещу копията, зяпнал от ужас. Позна Джонс и Бейкър, от чиито шии още капеше кръв; Джонс си беше с все същото детинско лице, устната на Бейкър се свиваше от тик; между двете копия се издигаше друго, без глава. Бейкър отвори очи, втренчи ги ядно в Пърсел и каза съвсем ясно: „Това е за вас!“ „Адамо! — извика Ивоа. — Адамо!“ Пърсел се обърна. Тетаити стоеше на десет метра, прав, мрачен, насочил пушка в сърцето му. „Спри! — извика Пърсел, — спри, братко Тетаити!“ Тетаити се усмихна презрително, чу се гърмеж, Пърсел усети, че нечий пестник го блъсна в ребрата.

— Аита[3], чеденце — каза един дълбок глас.

Той отвори очи, сърцето му се блъскаше в гърдите. Потънал беше в пот.

— Аита — повтори гласът на Омаата до ухото му.

Започна да диша по-спокойно. Сънувал ли бе? Дали всичко не беше само отлагане, само временно спиране? Бягането по плажа, копията, Тетаити, ударът на куршума в гърдите му. Не бе сънувал, невъзможно беше да е сънувал, не бе измислил думите на Мак Лауд, които звучаха още в ушите му, напевността, носовия изговор, жлъчната насмешка… Затвори отново очи, съзнанието му беше съвсем празно. Мисълта му започна да се върти в някакъв кръг, безспир, безспир. Беше страшно уморително. „Това е за вас!“ — каза яростно гласът на Бейкър. Като че някакъв удар на гонг разкъса нервите му, той се обърна със смразен гръб, с треперещи ръце. Видя оръжието, а над оръжието — тъмните очи на Тетаити, презрителната усмивка. Спри! Спри!…

— Аита, чеденце!…

Отпусна мускулите си, отвори очи и започна да брои до десет, но веднага обърка броенето и се плъзна в мрак, потъна отново, всичко се върна — Тетаити пак насочваше пушка в гърдите му. Сърцето му се сви — куршумът ей-сега ще излети, трябваше да говори, да говори…

— Омаата…

— Чеденце.

Изрече с мъка:

— Под смокинята…

— Кога под смокинята? — обади се гласът на Омаата много, много отдалеко.

Потъваше, потъваше отново. Направи отчаяно усилие.

— Когато излязох от пещерата…

— Да — каза тя, — да… раменете ти бяха червени, петленцето ми.

Раменете му били червени. Тази подробност му се стори изведнъж много важна. Не мръдваше, но ги виждаше, извил глава назад. Червени, червени. И плешките бяха червени. Каза високо:

— Раменете ми бяха червени. — И му се стори, че се поизмъква от тинята, в която бе затънал.

— Ти ми каза…

— Нищо не съм ти казвала, чеденце…

Той промърмори неразбираемо:

— Ти ми каза: „Войната не е свършена…“

Почака. Омаата не се обади. Но стана нещо странно: мълчанието й окончателно го събуди.

Продължи:

— Ивоа казва: „Тетаити има все още желание да те убие.“

Омаата изръмжа недоволно:

— Така ли каза?

— Днес, когато дойде да ме види.

Омаата мълчеше. Той заговори отново:

— Казала е нещо, което не е вярно ли?

— Не.

Невъзможно беше да се изрече едно по-лаконично „не“.

— И ти ли го знаеше?

— Да.

— Откъде го знаеше?

— Знаех го.

— Откъде го знаеше? — повтори настойчиво той.

Радостно вълнение обзе Омаата: Адамо й говореше строго, като тане! Какви ли очи имаше!

— Ругае главите — каза покорно тя.

— Всеки ден ли?

— Да.

— Всичките ли?

— Да.

— И Джоно ли?

— Да.

— И Ропати?

— Да.

След малко добави:

— Тетаити не е лош човек.

Странно. Защо каза това? Какво се опитваше да му подскаже?

Той заговори отново:

— Има ли между Уили и Ропати копие, което чака нова глава?

— Не, разбира се! — отвърна внезапно развълнувана тя. — Кой ти каза? Такова нещо няма! Не, не! Тетаити може да е решил да те убие, но такова нещо няма да направи! Ауе, копие да чака глава!

Интонацията й доказваше ясно, че това би било връх на лошото държане, най-страшно нарушение на церемониала, безобразие, недостойно за джентълмен! Весела искрица проблесна в съзнанието на Пърсел. И го зарадва. Той си пое дълбоко дъх и помисли: „Не съм страхливец.“

След това продължи:

— Какво ще стане, ако Тетаити ме убие?

Продължително мълчание, после тя каза предпазливо:

— Много неприятни неща ще му се случат.

Все същите замълчавания, премълчавания…

— Какви неща? — запита сурово Пърсел.

Усети, че тя се сковава в тъмнината. Този път сдържаността й надделя, нямаше да се остави да я подчини на волята си.

— Неща — отвърна кратко Омаата.

Пърсел вдигна глава, като че би могъл да я види.

— Знае ли той?

— Да.

— В такъв случай защо ще ме убива? Аз си отивам. Излишно е да ме убива.

Омаата се засмя кратко с гърления си смях.

— Ох, чеденце, когато един мъж стане боец…

Не довърши мисълта си и добави:

— А с Ваа си постъпил добре.

— Знаеш ли?

— Всички знаем.

И добави:

— Утре вечер ще узнае и Тетаити.

Той вдигна отново глава. Учудваше се на тия уточнявания.

— От кого?

— Знаеш от кого.

Мълчание. После той каза:

— Играе ли вече с него?

— Ще играе.

Омаата добави:

— Утре вечер. Тумата каза: „Утре вечер. Не по-късно.“ Тумата каза: „Няма да чака повече. Утре вечер ще отиде в па.“

Настъпилото мълчание продължи толкова много, та той помисли, че е заспала. Но изведнъж усети огромната й гръд да се повдига под главата му.

— Защо се смееш?

— Аита, аита, човече…

И добави:

— Утре ще видиш защо се смея.

Положи едрата си ръка на главата му и започна да го гали кротко по косата.

На другата сутрин Пърсел довърши рязането на подпорните греди за палубата. Малко преди обед жените заминаха, а той отиде да се облее с вода в навеса, докато Итя му донесе обеда. Чу, че вратата на колибата му се отвори и затвори, изтри се, излезе от навеса и застанал на слънце, обу панталона си. Постоя да се погрее, топлината проникна в тялото му, беше гладен, в добро настроение, успокоен.

— Итя! — извика радостно той.

Никой не отговори. Обиколи през градината, плъзгащите се врати бяха широко отворени. Разкрачена, разцъфнала, Ваа се бе разположила в креслото му. Коремът й стърчеше над бедрата, между ивиците на поличката от дървесина. Тя гледаше с овлажнели очи върха му и мачкаше с лявата ръка дясната си гърда.

— Къде е Итя? — намръщи се Пърсел.

— Аз ти донесох рибата — каза Ваа и посочи с ръка към масата.

— Къде е Итя? — повтори Пърсел като влезе в стаята. — Сърдита ли е?

— Не.

— Защо не дойде?

— Аз ти донесох…

— Знам, знам — прекъсна я рязко той като вдигна ръка, за да я накара да млъкне.

Приближи се до масата, лъхна го миризма на риба и лимон, беше гладен, но не се решаваше да започне да яде.

— Слушай, Ваа — каза търпеливо той. — Вчера Омаата. Днес Итя. Защо не дойде Итя?

— Аз ти донесох…

Той удари с длан по масата.

— You are a stupid girl, Vaa!

— I am! I am!

Седна обезоръжен. Притегли към себе си съда с рибата и започна да яде.

— Адамо — обади се след малко Ваа.

Той я погледна. Едната й едра ръка беше на бедрото, другата търкаше гърдата. Невъзмутимо, животинско изражение. Но мъничко тревога в погледа.

— Сърдиш ли се, Адамо?

Пак същата тревога. И то заради него! Сякаш бе забравила изведнъж, че е вдовица на велик главатар.

— Не се сърдя.

Тя премисли. Минаха няколко секунди, после каза, като поизправи рамене и снага:

— Днес аз. Утре Итя.

Личеше, че прави почти отчаяно усилие да обясни.

— Защо днес ти? — запита Пърсел.

Лицето на Ваа се разнежи, устните й се разделиха, зъбите светнаха, тя стана почти хубава.

— Ти ме би.

Пърсел я изгледа в недоумение.

— После? — запита той като вдигна вежди.

— Вчера — отвърна тя, с лице преобразено от очарователната усмивка. — Вчера ме би.

Разбра изведнъж. Затова значи Омаата се бе смяла снощи! „Каква жертва принасям за мира!“ Тази мисъл го развесели. Погледна мило Ваа и белите й зъби веднага светнаха. Разположила се малко смутена в креслото, Ваа се усмихваше със спокойното изражение на собственица.

— Тетаити знае — каза тя, когато той се нахрани.

— Знае ли?

— Каквото исках да направя. Ороа отиде. Казала му.

Ороа отиде. Нито сянка от укор. Просто факт. Установяваше един факт. Нещо естествено, като това, че югозападният вятър докарва дъжд. И също така неизбежно.

— Кога?

— Миналата нощ.

Удивително. Тумата не само бе предвидила, че Ороа ще отиде, но бе предвидила още навремето и докога ще може да устои.

— Ти си мой тане — каза Ваа. — Трябва да ме закриляш.

Пърсел я погледна бегло. Може би не беше толкова глупава в същност.

— Ако Тетаити иска да те убие — каза безстрастно той, — ще те закрилям. Но ако иска само да те бие…

Тя сложи на бедрата едрите си ръце и наведе покорно глава. Да. Нека я бие. Да. Редно беше. Нямаше какво да каже против боя.

Стана.

— Отивам си.

Той вдигна вежди.

— Отиваш ли си?

— Аз съм бременна — каза гордо тя.

— О, да — отвърна той като се смути и изчерви. — Разбира се! Разбира се! Върви си!

— Отивам си — повтори Ваа и се заклати към вратата, а дървесинените ивици на фустичката се люшкаха около хълбоците й, докато излизаше величествено.

Два дни минаха без промени. Тетаити не излизаше от па, Ивоа не се виждаше. Единственото ново събитие бяха нощните похождения на Ороа. Тя не се опита да ги скрие. Разправяше словоохотливо, като тупаше с крак и подскачаше. Не влязла в па, а само в преддверието. Докато Тетаити не прибере главата на Скелета от копието, тя го смяташе официално за враг. Междувременно, разбира се, играеше с него. Но не влизаше в къщата му и не го признаваше за тане.

На двадесет и втори, докато слизаше по стръмната пътечка към залива Блосом, Пърсел си изкълчи глезена. Разтриха го и го превързаха. Решиха, че отсега нататък ще обядва в пещерата с лодките и само вечер ще се прибира в колибата си. Ваинетата му направиха на плажа една колиба от клони и шума, където да си почива през горещите часове на деня.

Мълчаливата Итиота му донесе първа обед на плажа и не пожела да остави никому другиму грижата да му помогне при връщането в селото. Щом влязоха в къщи, тя запали всички доедое, настани Пърсел в креслото, подпря крака му на едно трикрако столче, потърси книгата, която той бе оставил на леглото, и му я даде.

Пърсел я гледаше с удоволствие как шета из стаята. Итиота беше единствената таитянка с къси крака, но тези къси крайници допълняха доста добре извънредно тънката й талия и придаваха на долната половина на тялото й една плътна заобленост, която — като поразсъди човек — изглеждаше приятна. Имаше разкошна гръд и мъничка глава, сякаш творецът, изхарчил всичко за снагата, е трябвало да пести при създаването на мозъка. Най-поразителни бяха очите. Вместо да се издигат към слепоочията, като у другите ваинета, те бяха изпъкнали, тесни, свити, по чудно живи. Лицето се спускаше като тънък триъгълник от скулите към брадичката и сред това нежно очертание съвсем правите, но много плътни и подвижни устни изглеждаха някак неестествено внушителни, особено като си помисли човек, че почти никога не се отваряха, за да изрекат някоя дума. При това те непрестанно потръпваха от мусения, свивания и надувания, изразителни като очите на Итиота или начина, по който тя въртеше шия.

Пърсел не можеше да се съсредоточи в четенето. Смущаваше го мълчанието на Итиота. Тя седеше на леглото, облегнала гръб на дървеното табло, разтворила ръце на коленете си и подвила крак. Не бе мръднала, нито проговорила, откато Пърсел бе започнал да чете. Когато вдигаше глава от книгата, не се опитваше да срещне погледа му. Но той знаеше, че е тук. Неподвижна, безгласна, навела очи, тя все пак го караше да чувствува присъствието й.

Пърсел затвори книгата и отиде с накуцване да седне до нея.

— За какво мислиш?

Тя го погледна, изви шия и поклати леко глава:

— За тебе. При тебе съм. За тебе мисля.

— Какво мислиш?

Вдигнала вежди, издула устни, сериозна, тя сви леко рамене:

— Много има да се мисли. Много.

— Не говориш. Защо никога не говориш?

Подобие на усмивка. Само подобие. Извита шия, питащи очи, открити длани. Какъв смисъл има, защо да говори? Нима хората не се разбират и без думи? Чудно нещо. Тя не отваряше уста, а той я разбираше. Всяка мимика беше едно изречение.

— Хайде — каза Пърсел, — бъди мила, кажи ми нещо.

Вдигнала вежди, свила неуверено уста, тя гледаше замислено, някак тревожна:

— Да кажа ли? Какво искаш да ти кажа? Няма нищо за казване.

— Кажи ми нещо — повтори Пърсел. — Каквото искаш. Нещо за мене.

Итиота сякаш събра сили, после вдигна присвитите си очи и каза отчетливо, с дълбок, тъжен, глух глас:

— Ти си добър.

Той я погледна. Мълчанието на Итиота беше действено. Докато мълчеше, изглеждаше очарователна, тайнствена. А щом отвореше уста, казаното придобиваше особено значение. Пърсел се наведе и погали с опакото на дясната си ръка бузата на Итиота. Учуди се. Каква важност си придаде тя, с каква пестеливост на средствата!

Някой почука силно на вратата и един глас каза: „Аз съм. Ороа!“ Пърсел не мръдна, ръката, с която бе погалил бузата на Итиота, стоеше все още на равно с рамото му. Няколко секунди минаха, после плътният глас на Омаата се обади зад стената:

— Можеш да отвориш, Адамо.

Той стана, но Итиота го изпревари. Ороа нахълта в стаята, сякаш я бяха тласнали отвън, с развяна грива, изпъчена гръд, пламнал поглед, и започна веднага да лее цял порой от думи, като се разхождаше така буйно надлъж и нашир, че всички се отдръпваха, за да й правят място.

— Седни, Ороа! — каза настойчиво Пърсел.

Сякаш я дръпна за юздата: тя се спря, разтърси глава, загледа го с ококорени очи и започна да цвили.

— Е, Адамо, е!

— Седни, Ороа! — повтори със същия тон Пърсел. — Седни, моля ти се! Заболя ме глава.

— Е, Адамо, е!

— Горкият Адамо го заболя глава от тебе — каза Омаата.

— Седни! — обади се и Итиота.

Ороа дотолкова се изненада като чу Итиота, че веднага седна.

— Видях Тетаити — заговори почти успокоена тя — и той рече…

Не довърши изречението.

— Какво рече?

— Слушай, човече! — подхвана тя с нов изблик на разпаленост, като понечи да стане. — Да почна отначало. Първата нощ разправям на Тетаити за глупавата Ваа. Той не каза нищо. Втората нощ не каза нищо…

Разтърси рамене и изпъчи гръд:

— Тогава тази нощ се ядосах…

Понечи да стане, но не успя — Омаата протегна дългата си ръка и сложи длан на рамото й.

— И рекох: Адамо е добър. Адамо не позволява на Ваа да те убие. А пък ти седиш в твоето па с пушката и главите. И казваш: „Адамо трябва да замине, инак ще го убия.“ Не си справедлив човек…

Разтърси глава и замълча.

— После? — запита нетърпеливо Пърсел.

— Той ме изслуша сърдито. Ауе, колко беше важен! И аз дори се поуплаших! После каза: „Адамо е перитани. Хитрец е.“

Пърсел отвърна поглед. Разочарован, огорчен. Беше „перитани“. Всичко, което изхождаше от него, беше следователно лошо.

— Тогава — продължи Ороа — аз вече съвсем се разсърдих! И рекох: „Упорити човече! Адамо е много добър! Всички жени го обичат!“ А той сви рамене и рече: „На ваинетата умът е между бедрата…“

Замълча и тупна няколко пъти с десния си крак.

— А пък ти, човече, рекох, седиш връз ума си! Така му рекох в очите! — продължи Ороа и стана изведнъж така неудържимо, че Омаата не успя да й попречи. — Не ме беше страх — продължи да пухти тя и да разтърсва грива, като кълчеше насам-натам хълбоци, сякаш се готви да рита.

После повтори разказа си отначало. Пърсел облегна лакти на коленете си и подпря глава. Обичаше Ороа, но сега не можеше да понася жизнеността й: потискаше го.

— После? — запита Омаата, сграбчи Ороа с грамадната си ръка и я накара да седне.

— Удари ми плесница — заговори по-спокойно Ороа, сякаш допирът на седалището до трикракото столче отне част от устрема й. — Ауе! Каква плесница! Паднах на земята! Ама му я върнах! — добави веднага тя, като разтърси грива и понечи да стане.

Омаата я накара да си седи на мястото.

— Бихме се, бихме се и накрая, като престанахме да се бием — сниши тя глас и наведе свенливо очи, — играхме…

— После? — запита ядосано Пърсел.

— После стана много любезен. Ауе! Очите му святкаха на лунната светлина! А пък аз започнах пак: „Адамо е моа. Адамо никого не е убил. Никога не е носил оръжие.“ Той се намръщи и рече: „Жено, ти си като дъждовните капки.“ И добави: „Ивоа има пушка.“ А пък аз — извика тя в нов изблик на необузданост и почти стана от столчето, — аз рекох: „Човече! Ивоа се страхува, че ще стреляш срещу нейния тане!“ Той помълча, после рече: „Адамо трябва да си върви, ама няма да го убия. Кажи го на Ивоа от името на братанеца на великия главатар Оту…“

Пърсел вдигна веднага глава и погледна Омаата. Всички мълчаха. Това беше вече нещо ново. Наистина Тетаити бе заявил още на 16 май, че няма да убие Адамо. Но досега не бе натоварвал никого да съобщи това на Ивоа, нито бе изтъквал роднинството си с нея. Този път обещанието не беше неопределено. Предаваше се чрез трето лице и се споменаваше името на великия главатар Оту. Тетаити все още настояваше за заминаването на Адамо, но отправяше към Ивоа и прикрито предложение за примирие.

На другата сутрин Омаата дойде при Пърсел заедно с Итя и Ивоа. Удържала си бе думата. Всичко щеше да се реши пред Адамо, с негово участие. Щом трите жени пристигнаха, останалите ваинета се оттеглиха, без да проявят каквото и да е недоволство от това, че не ги канят на закритото съвещание.

Пърсел изказа веднага мнение да предадат на Тетаити оръжието на Ивоа. Изслушаха го, без да го прекъснат, а когато привърши, не възразиха. Той се изненада, когато откри, че и трите жени се противопоставят твърдо на намерението му. Доста мъчно разбра тяхното гледище. Те се изразяваха повече със замълчавания, отколкото с думи. Съгласни бяха, че Тетаити проявява готовност към отстъпки, но смятаха, че не би го сторил, ако не беше пушката у Ивоа. Пушката беше следователно залог, който не биваше да изпускат непредпазливо. Решиха Итя и Омаата да отидат като пратенички в па, за да проверят дали Ороа не бе преувеличила обещанията на Тетаити. Нямаше да бъде зле, във всеки случай, да го накарат да ги повтори пред още две свидетелки. След това щяха да започнат преговорите. И дума не можеше да става все пак да предадат на Тетаити пушката на Ивоа. Щяха да я счупят пред него. След като го накарат и той да счупи своята в замяна.

Пърсел не бе се сетил за тази замяна и се възхити от смелостта и съобразителността на жените. Все пак възрази, че е малко вероятно Тетаити да приеме да счупи пушката си. Те се съгласиха с това, но отказът му би им позволил да изтъкнат, след дълги разисквания, каква голяма отстъпка правят, като се отказват от своето искане. Пърсел отгатна, че според тях беше важно разискванията да бъдат дълги, а преговорите трудни. Колкото повече биха траяли, толкова по-голяма тържественост щеше да придобие обещанието на Тетаити да не посегне върху живота на Адамо и по-мъчно би било впоследствие да наруши това обещание.

Преговорите траяха от 24 май до 6 юни. Първата фаза беше най-опасна. По убеждение или от хитруване, Тетаити не искаше да преговаря с жените. А само с Адамо. Но ваинетата изтъкнаха, че разговорите с Адамо няма да доведат до никъде. Адамо беше готов, разбира се, да му предаде пушката. Желаеше да стори това още от самото начало (нали знаеш колко е добър!). Но пушката не беше у него. А у тях! Следователно, с тях именно трябваше да се преговаря. Всеки тане разисква някои неща с жена си. Защо Тетаити да не разисква с тях? Е, Тетаити, е, нали това правиш и в тоя миг?

Както предполагаше Пърсел, Тетаити отхвърли безусловно предложението да се лиши от пушката си. Ваинетата се възмутиха, заплашиха, че ще прекъснат преговорите, прекъснаха ги, после ги подновиха и след една седмица отстъпиха, като си дадоха вид на бити и оставиха напълно победата на Тетаити.

В същото време те придадоха истинска театралност на церемонията за връщането на пушката от Ивоа. На 6 юни по обед тръгнаха в шествие към па. Ивоа, Итя и Омаата начело; Ороа, Ваа и Тумата в края. По средата, между Авапуи и Итиота, Пърсел. Сутринта бе валяло дъжд и във влажната гора беше задушно от обедното слънце. Пърсел си отдъхна, когато излязоха на откритото пространство, което заграждаше сега па. На десетина метра от оградата, точно там, дето Уличката на канарата завиваше надясно, за да стигне до залива Блосом, имаше младо бананово дърво, отсечено преди три седмици от англичаните, но пуснало вече три метра висок израстък с китка едри листа на върха. Дружинката се спря на сянка под тях и Омаата, взела под дясната си мишница пушката на Ивоа, повика Тетаити.

Пърсел очакваше, че таитянинът ще остане в преддверието, дето не можеха да го видят, а сам той щеше да вижда всичко. Но Тетаити благоволи да се покаже пред вратата, заедно с трите си жени, застанали зад него. Не се приближи наистина и държеше пушката си в ръка, насочил сякаш случайно дулото й към корема на Омаата, но изражението му беше ведро, и щом Омаата насочи оръжието си към земята, и той стори същото.

Омаата произнесе слово в полза на мира. Когато свърши, пречупи пушката о едно дърво и хвърли парчетата й в нозете на Тетаити. Той даде знак, че ще говори, и след като помълча важно, наистина заговори. Похвали жените за мъдростта им, поздрави ги, че са проявили такова благоразумие. Изказа надежда, че всякога ще бъдат в добри взаимни отношения. Обаче Адамо беше перитани. Адамо трябваше да си замине. Но Тетаити, главатар и син на главатар, бе дал обещание на дъщерята на великия главатар Оту и щеше да изпълни обещанието си: ако Адамо си замине в деня, който сам бе определил, животът му до тоя ден ще бъде табу.

Думата направи голямо впечатление на ваинетата. Никога не бяха допускали, че Тетаити ще отиде дотам. Несъмнено беше, че е удостоил Адамо с това табу заради името на Оту, чиято обица висеше и в тоя миг на ухото на Адамо. Така че Адамо беше два пъти табу: поради обицата, която бе докосвала лицето на великия главатар Оту, и чрез словото на Тетаити, син на главатар и братанец на великия главатар Оту…

След като вълнението стихна, Тетаити взе отново думата. Победил бе потисниците, смяташе се следователно за главатар на острова. На това основание и според обичая се провъзгласяваше сам за табу. Пърсел почувствува, че никой друг освен него не намира това изявление за смешно. То бе посрещнато с важно клатене на глава и одобрителен шепот. После заговори Омаата. Тя изрече безброй учтиви слова, от които се разбра, че уверява Тетаити в почитта и приятелството си. После припомни, без да го подчертава, че според таитянския обичай, никакво табу не се спазва, ако главатарят опетни ръцете си с кръвта на свои хора. Този намек не остана незабелязан. Ивоа беше братовчедка на Тетаити, така че тането на Ивоа можеше да се смята за роднина на новия главатар.

Това ограничение на неговото собствено табу едва ли се понрави на Тетаити. Но той не даде с нищо да се разбере, че е така. Откато се бе провъзгласил за цар на острова, лицето му изглеждаше още по-строго, чертите по-сурови, осанката по-внушителна. Когато Омаата завърши словото си, той повтори своите похвали по няколко различни начина, и тъкмо когато очакваха, че ще се сбогува, помълча, после помоли изведнъж жените да го оставят сам с Адамо.

Настъпи слисване. Тетаити почака невъзмутимо няколко секунди и като видя, че ваинетата не мръдват, с величествено движение подаде пушката си на Раа, а камата на Файна. След това пристъпи бавно и изискано няколко крачки към жените и се спря, по-точно се закова пред тях с празни ръце.

В това движение Пърсел съзря известно комедиантство, но във всяка политика, добра или лоша, има нещо театрално. А сегашната политика беше добра, защото водеше към преговори. Жените се отдалечиха. Пърсел пристъпи на свой ред, с неприятното чувство, че е много по-дребен от таитянина и влага много по-малко изящество в движенията си. А щом излезе от хладната сянка на банановата палма, усети на тила си и слънчевия пек.

По лицето на Тетаити нямаше никакво нахалство или враждебност. Строгите му черти не изразяваха нищо. Когато заговори, Пърсел забеляза, че гласът му не е така сух, както при последния им разговор. Но все пак говореше с кратки изречения, без да си дава труд да бъде красноречив. Не се отнасяше вече със събеседника си като с военнопленник, но не го смяташе и за равен.

— Кога ще бъде готова пирогата? — запита след доста дълго мълчание той.

— След по-малко от месец.

Мълчание. Пърсел усещаше как слънцето припича в тила му. Оловен обръч стягаше главата му.

— Имаш ли нужда от помощ?

— Не. Само когато ще я спускам във водата.

Ново мълчание. Тетаити се отпусна на другия крак, а Пърсел помисли: „Сега вече ще заговори.“

— Къде е Тими?

Пърсел премига. Стана му страшно горещо. Слепоочията му туптяха.

— Мъртъв е.

Изненада се от отговора си. Дали бе решил отдавна, без да го съзнава, че ще трябва да признае всичко пред Тетаити, или постъпи така, защото му беше зле?

— Кой го уби?

— Никой. Уби го собствената му пушка.

Като видя, че Тетаити го гледа втренчено, без да проговори, му разказа злополуката.

— Какво направи трупа?

Пърсел махна неопределено с ръка. Не искаше да намесва и Омаата в разказа си.

— В морето.

Тетаити полузакри очи с тежките си клепачи и каза безучастно:

— Какво направи пушката?

Ясно. Тъкмо това го интересуваше. Тъкмо затова бе поискал да поговори с него. Каква полза, че счупиха пушката на Ивоа, ако в острова имаше някъде още една пушка освен неговата?

— В пещерата има кладенец. Там я хвърлих.

— В коя пещера?

— Дето е ходил Меани.

— Добре — каза Тетаити.

Обърна се кръгом. Пърсел се върна веднага до банановата палма, облегна глава о стъблото и затвори очи. Притъмняло му бе, струваше му се, че главата му ще се пръсне.

Усети хладен полъх до лицето си. Отвори очи. Ивоа му духаше с палмов лист. Усмихна й се.

— По-добре ми е.

Наоколо си чу приятелски шепот. Ауе, горкият Адамо. Не можеше да понася слънце, толкова нежна беше кожата му. Забеляза, че жените стоят все още настрана, сигурно за да му е по-малко задушно.

— Адамо — прошепна до ухото му Ивоа, — какво те попита?

— Къде е пушката на Тими.

— Каза ли му?

— Да.

Ивоа поклати с възхищение глава:

— Хитрец е. Тебе попита…

Като се върна в колибата, Пърсел едва похапна, изтегна се на леглото до Ивоа и потъна в неспокоен сън. Когато се събуди в пет часа с вдървен тил и главоболие, реши въпреки всичко да слезе до плажа. Ивоа настоя да тръгне сам. Тя се чувствуваше уморена, мислеше, че времето за освобождаването й наближава. Авапуи и Итя трябваше да останат при нея.

Пърсел се изненада, че до залива Блосом го придружи само Итиота. Навярно мерките за безопасност бяха прекратени и охраната му разпусната. Когато се появи по криволичещите пътечки на канарата, като накуцваше и се подпираше на ръката на Итиота, ваинетата дотичаха да го посрещнат и той забеляза учудено отсъствието на Омаата.

След като се изкъпа, почувствува, че има достатъчно сили да отиде до пещерата с лодките и да се залови за работа. Беше сам. Понеже слънцето започваше да се скрива зад острова, ваинетата останаха колкото можеха по-близо до морето, за да се порадват по-дълго на слънчевата топлина.

Работеше почти от цял час, когато Омаата се показа пред входа на пещерата. Грамадното и черно тяло се открои върху небесната синева. Пърсел вдигна глава и запита недоволно:

— Къде беше?

Този сърдит тон възхити Омаата. Полюлявайки грамадните си хълбоци, тя влезе в пещерата и застана отдясно на Пърсел, така близко, че почти го докосваше.

— Добре си тук — каза тя. — На хлад.

Пърсел сви рамене и насочи триона нагоре.

— Много е лошо. Има течение.

Вярно беше. В тавана на пещерата имаше голяма пукнатина, отдето нахлуваше въздух отвън, така че той работеше сякаш в комин. Омаата проследи погледа му.

— Ако не ме беше страх, че ще те убие — засмя се тя, — щях да изгоря лодките. Чудесно ще горят!

След малко каза закачливо:

— Бях с Тетаити.

Пърсел не трепна и понеже мълчеше и не вдигаше поглед от работата си, тя добави:

— В твоята пещера.

Той начерта грижливо една линия на гредата, отстрани се малко и започна да реже с триона. Омаата подхвана:

— С Файна, Раа и Тайата…

Пърсел вдигна глава и я изгледа смаян.

— В кладенеца ли слезе?

— Аз държах въжето. Неговите жени ми помагаха.

Остави триона.

— Намери ли я?

Тя кимна. Пърсел я погледна мълчаливо.

— Можеше да я остави в кладенеца. Водата щеше да я разяде.

Омаата сви широките си рамене. Пред входа на пещерата се показа черна сянка. Обърнаха едновременно глави. Беше Тетаити. За пръв път откато бяха свършили боевете, той носеше пушката си на рамо.

— Отивам да поплувам — каза Омаата.

И излезе. Тетаити стоеше неподвижен, втренчил очи в лодката. Виждаше най-после лично работата на Адамо. При все че това беше само началото, личеше, че Адамо работи както бе казал: поставяше покрив на пирогата.

Тетаити отиде от другата страна на лодката, опря ръце о ръба й и загледа Пърсел.

— За пушката — заговори бавно той, — ти ми каза истината.

После замълча.

— И за Тими ми каза истината.

Пърсел сви въпросително вежди, а Тетаити добави:

— Намерих куршума в пещерата. Куршумът е за нашите пушки. Не става за вашите.

Настъпи такова продължително мълчание, че Пърсел се почувствува неудобно. Тетаити стоеше пред него, атлет със строго лице, с тежки полуспуснати клепачи. Може би се дължеше само на осветлението в пещерата, но на Пърсел се стори, че бръчките по челото и от двете страни на устата му бяха станали още по-дълбоки. Какво противоречие между това набраздено, мрачно лице и снагата, която го носеше! Всяко движение на Тетаити изтъкваше мощната му осанка и всеки път, вдигайки поглед, Пърсел срещаше с изненада едно лице, което принадлежеше на човек със съвършено различна възраст. Поразително: глава на зрял мъж върху снага на младеж.

Таитянинът мълчеше, а неловкостта на Пърсел се усилваше с всяка изминала секунда. Не намираше какво да каже. От учтивост не дръзваше да продължи заниманието си. И стоеше прав от другата страна на лодката, с трион в ръка, да гледа Тетаити, да го чака да заговори, чувствувайки се смътно като обвиняем пред съдия.

Полупритворил очи, Тетаити гледаше Пърсел, без да го вижда. Изглеждаше унесен, зает да преповтаря в съзнанието си тъжни мисли и Пърсел усети изведнъж с отчаяние, че цял мир ги разделя. Така недостъпен изглеждаше таитянинът! Нито суров, нито дори враждебен: само далечен.

Ръцете на Тетаити стискаха горния ръб на лодката. Единствен знак, че се вълнува. Пърсел наблюдаваше тревожно това затворено лице. Между него и Тетаити лежаха толкова неправди, толкова недоразумения, толкова трупове! Сърцето му се сви. В този миг му беше почти безразлично, че ще напусне острова, че ще се впусне сред океана, може би срещу смъртта. Истинското поражение беше тази стена помежду им. Тази представа за пеританите, която Тетаити си бе създал. Това презрение. Това осъждане.

— Тогава именно — каза Тетаити — трябваше да дойдеш с нас.

Разтвори широко очи, сякаш се бе изненадал, че е изказал гласно това, а Пърсел запита:

— Кога?

— Когато Скелетът уби Кори и Меоро. Ако бе дошъл с нас, щеше да дойде и Ропати, и Уили. И Джоно. Може би и Жълтокожият. Щяхме да убием Скелета и Плъхчето. Само тях.

Клепачите му полузакриха очите.

— А сега — каза той дрезгаво и глухо — копията стърчат пред къщата ми, но аз не съм щастлив. Ругая ги, но освен за Скелета и Плъхчето, не изпитвам наслада от тия ругатни. Премного свят измря на острова… от моите… от твоите… поради тебе.

— Не, не поради мене — възрази Пърсел. — Поради неправдата.

— Поради тебе! — повтори настойчиво Тетаити. — Поради твоите разбирания на моа!

— Не е добре да се пролива кръв — отвърна твърдо Пърсел.

— Човече — извика Тетаити и вдигна рамене със сдържана ярост, — и аз не обичам да проливам кръв! Но кръвта на потисника трябва да се пролее! Нали знаеш песента: човек трябва да напои свинете си с кръв! Приятно е да гледаш как се лее такава кръв! Тая кръв земята попива с голяма радост! Неправдата, о бойци, е вонящ бурен! Изскубнете го!…

Тетаити замълча, сякаш не си спомняше продължението, после каза с треперещ глас, без да го погледне:

— Ако бе дошъл с нас, Меани щеше да е жив.

Пърсел се облегна с лявата си ръка на лодката, краката му трепереха: „Меани щеше да е жив!“ Припомни си буйното обвинение на Уили: „Поради вас загина Ропати!“ Меани, Ропати… Колко мъртъвци нареждаха пред прага му! Прониза го ужасен страх. Ами ако беше вярно! Ако Тетаити беше прав! Ако той се бе самоизмамвал още отначало! За няколко секунди усети, че главата му се люлее, сякаш бе унищожен смисълът на целия му живот.

— В деня, когато свършиха боевете — заговори изведнъж Тетаити като втренчи упорито поглед в Пърсел, — аз те запитах за Тими и ти ми каза нещо, което не е вярно. Днес каза истината. Защо?

— В оня ден — отговори Пърсел — се страхувах, че ще ме убиеш.

— Не се страхуваше — отвърна веднага Тетаити и добави, като махна изящно с ръка: — Как можеше да се страхуваш, о Ману-Файте?

Пърсел се поклони. Това напомняне беше великодушно.

— А днес — продължи Тетаити като се наведе напред и загледа Пърсел с неопределимо изражение на обвинител — ти ми каза истината. На два пъти. За пушката. И за смъртта на Тими. Защо?

Пърсел помълча, преди да отговори. Ровеше в съзнанието си. Изведнъж му се стори много важно да разкрие истинската си подбуда. Но като се замисли за нея, всичко стана неясно. Виждаше не една, а няколко подбуди, между които трябваше да избира.

— За да имаш доверие в мене — отвърна най-после той.

Тетаити се поизправи, пусна ръце от ръба на лодката, горчивото му набръчкано лице се затвори сякаш още повече. Обърна се настрана и загледа морето, като че не искаше и да знае вече за присъствието на Пърсел.

— Каква полза от това дали ще имам доверие в тебе — каза безучастно той, — щом заминаваш?

[1] You are a stupid girl, Vaa. — Глупаво момиче си, Ваа. ↑

[2] I am! I am! — Съм! Съм! ↑

[3] Аита — няма нищо. ↑

Седемнадесета глава

На 16 юни — благоприятен ден след нощта Таматеа (луна, огряваща рибите на залез), Ивоа роди син и го нарече Ропати.

Ваинетата, включително съпругите на Тетаити, не напускаха вече градината на Пърсел. Чакаха търпеливо да им дойде реда да подържат за няколко минути първото дете, родено на острова. Не го целуваха. Само го душеха по таитянски и вдъхваха сладкия мирис на телцето му. Не се насищаха да се радват на цвета му. Имаше таитянски черни очи и коси, но кожата му, много по-светла от тази на Ивоа, имаше цвета на месинг, така че то изглеждаше златно, като кумир.

Пърсел знаеше голямата любов на таитяните към децата, но никога не бе допускал, че целият живот на острова ще се преустрои около Ропати. Починът дойде от Ороа, която заяви, че риболовът не е работа за жена. Защо ще ходи да стои с часове по скалите, докато можеше да стои в градината на Адамо да гледа Ропати и да чака кога ще й дойде ред да го подуши!

Два дни бяха без риба. После Тетаити изпрати да повикат Омаата. В острова имаше само двама мъже: той и Адамо. Адамо трябваше да продължи работата по пирогата си, а Тетаити, главатар на острова, щеше да храни майката на Ропати. След като бе поразмислил, Тетаити навярно бе разбрал, че е неудобно да ходи на риболов с пушка, защото два дни след решението си се помири с жените. Прибра главите на пеританите, постави ги в пойни, а самите пойни предаде на вдовиците, да ги погребат заедно с телата. След това дойде невъоръжен в градината на Ивоа, поиска да види малкия си племенник, полюля го много сръчно, а когато Омаата му го взе, седна важно да си чака отново реда.

Тъй като цялото население на острова стоеше сега в градината на Адамо, изглеждаше по-просто да се хранят общо. Само на Адамо носеха храна в пещерата с лодките, а на Тетаити в па. Всеки ден таитянинът изчезваше от градината на Ивоа, щом наближеше време Адамо да се върне от плажа. Сигурно някоя от жените го следеше кога тръгва, защото Пърсел напразно променяше разписанието си. Ни веднъж не успя да го завари.

Щом Тетаити прибра главите, ваинетата сметнаха, че ги е възмездил за понесената обида. Ороа и Тумата почакаха все пак от приличие няколко дни преди да се преселят в па. Те се настаниха заедно с Раа, Файна и Тайата в долния етаж на просторната къща на таитяните, а Тетаити задържа за себе си горния етаж. Той се прибираше там вечер, вдигаше стълбата и затваряше отвора в пода. През деня стълбата стоеше вързана с верига вън от къщата, а веригата се заключваше с кофа̀р, взет от запасите на Мак Лауд. С друг кофар заключваше вратата за горния етаж. Тези предпазни мерки, от които никой не се възмущаваше, даваха основание да се предполага, че Тетаити крие оръжието си в горното помещение.

Откато се бе родил Ропати, Пърсел тръгваше по-късно за работа и се връщаше по-рано. Би си останал няколко дни в къщи, за да погледа сина си, но не смееше. Страхуваше се да не даде на Тетаити повод да помисли, че иска да забави заминаването си от острова.

Привършваше вече задачата си: завинтваше дъските върху подпорните греди. Макар че възнамеряваше да закове брезент на палубата и върху страничните стени и да го боядиса, за да ги направи колкото е възможно по-непромокаеми, той се стараеше да остави съвсем малко луфт между дъските, така че като се надуят от влагата, да прилепнат напълно една о друга. А това предполагаше едно съвсем точно и мъчно осъществимо сглобяване, като се има пред вид твърдостта на материала, с който разполагаше. Прекрасният дъбов материал на „Блосом“ се бе втвърдил с времето и пробиването на дупка за винт беше нещо много мъчно. Въпреки това, дори като държеше сметка за тези трудности и за забавения темп на работата, Пърсел смяташе, че ще привърши за по-малко от две седмици. Задължението, поето пред Тетаити, щеше да бъде спазено. Щеше да напусне острова на датата, която сам бе определил.

Ропати беше само на десет дни, когато го окъпаха за пръв път в морето. На запад от залива Блосом имаше тясно заливче, почти затворено откъм океана, което се разширяваше към сушата и завършваше в малък циркус, защитен от ветровете чрез една надвиснала скала. При прилив талазите издъхваха тук, спокойни и бистри, върху малък плаж от охров пясък, ситен и приятен за стъпалото, прелестен за окото. Към него именно ваинетата тръгнаха в почти тържествено шествие. Две носеха съд със сладка вода, за да облеят детето след изкъпването. Влязоха до гърди в океана, застанаха в кръг една до друга, протегнаха напред ръце и ги заловиха, за да образуват един плитък басейн. Там Ивоа потопи постепенно Ропати. Дебеличък, мазничък, чувствен, той започна веднага да пляска с ръце и крачета, а набожният шепот на жените докосваше като милувка златистото му телце. Пърсел гледаше сина си зад рамото на Итя. Другите ваинета — които нямаха или досега не бяха имали право да докоснат Ропати — образуваха втори кръг зад първия. С черната къдрава и вече буйна коса, с будни очи, полупритворени поради слънцето, с едва очертана усмивка на устните, Ропати възприемаше понякога благочестиво изражение, което разсмиваше жените. Но смеховете им бяха сдържани, като възклицанията, с които изпращаха всяко негово движение. Пърсел чувствуваше цялото вълнение, стаено зад тази сдържаност. Човек би казал, че това първо окъпване беше някакъв религиозен обред, с който чествуваха едновременно детето, майчинството и радостта, че живеят.

Някаква сянка мина между слънцето и Пърсел. Той вдигна глава. Тетаити. Облегнал ръце върху раменете на Ороа, над която се издигаше с цяла глава, той гледаше детето с наведени очи. За пръв път от три седмици насам Пърсел се озоваваше пред него и сърцето му се разтуптя. Тетаити беше точно срещу него. Биха могли да си стиснат ръце, ако ги протегнат над двата кръга, образувани от жените. Но таитянинът като че не го виждаше. Само прекалената невъзмутимост на лицето му издаваше, че усеща погледа на Пърсел. Пърсел почака доста време, поглеждайки от време на време Ропати, с надежда, че Тетаити ще се възползува от това, за да плъзне бегло поглед към него. Очакването му беше напразно. Тетаити не вдигна ни веднъж очи.

Пърсел се обърна кръгом, излезе от водата, покатери се по скалистия бряг на заливчето и се върна в залива Блосом. Зад себе си, отслабващи постепенно с отдалечаването му, чуваше приглушените, радостни възклицания на жените. Чувствуваше се изключен от тяхното щастие, от техния живот. Влезе в пещерата с лодките и се залови за работа със свито гърло. С държането си Тетаити заявяваше по-красноречиво, отколкото с думи, че за него този перитани не е вече жител на острова, че го смята за заминал.

На другия ден Итиота пристигна в пещерата с лодките към пладне, за да донесе ядене на Пърсел. Когато той се поизправи да й се усмихне, забеляза зад нея Ваа, по-ниска и по-дебела от всеки друг път. Изненада се от присъствието й. Тя не слизаше вече никога до залива Блосом, защото смяташе, че пътеката е много стръмна за сегашното й състояние.

Итиота сложи плодовете и блюдото с риба върху лодката и каза:

— Ще се изкъпя.

И веднага се отдалечи. Пърсел я проследи с поглед, после обърна очи към Ваа. Тя седеше невъзмутимо на една купчина дъски.

— Какво има, Ваа?

— Наби ме — каза след малко тя. — Казвам ти, да знаеш.

— Силно ли?

— Силно. После каза: „Ела в моя дом. Ще бъдеш моя ваине, а детето, което носиш, ще бъде мое.“ Тогава аз му рекох: „Трябва да говоря с Адамо.“ А той рече: „Вярно. Такъв е обичаят. Върви.“

— Аз не познавам тоя обичай — каза Пърсел. — Какво трябва да направя?

— Ако искаш да ме задържиш, отиваш при Тетаити и му казваш: „Ваа е моя ваине.“ Ако не искаш да ме задържиш, казваш: „Добре. Върви при него.“

— А ти — запита Пърсел — какво предпочиташ?

Ваа наведе очи и загледа земята.

— Какво предпочиташ? — повтори Пърсел.

Мълчание.

— Добре — сви рамене той, — щом те иска, върви при него.

Ваа вдигна поглед, очарователната й усмивка се появи веднага.

— Доволна ли си?

— Ауе! Доволна съм!

После добави:

— Много ме би. Не такива плеснички като тебе. Той е велик главатар. Ще бъда жена на велик главатар.

— Когато си замина — забеляза Пърсел, — всички ваинета в острова ще бъдат жени на велик главатар.

— Аз ще бъда жена на велик главатар — повтори упорито Ваа.

Пърсел се усмихна.

— You are a stupid girl, Vaa.

— I am! I am!

— Но много ти върви. Отначало беше жена на главатаря на голямата пирога. После жена на главатаря на острова…

— Аз съм главатарска ваине — отвърна важно Ваа.

Пърсел се усмихна. „Ясно. Бракът с мене беше под достойнството й.“

— Отивам си — каза Ваа.

И напусна пещерата, без дори да кимне. Пърсел я проследи с поглед. Ваине на великия главатар! А само преди няколко седмици искаше да го убие!

Пърсел прекарваше по цял ден в пещерата с лодките, ноздрите му вдишваха постоянно соления морски въздух. Солта и йодът се просмукваха навред и дори току-що нарязаните дъски загубваха твърде скоро приятната си миризма. Това бяха последните му дни на острова. Опитваше се да се съсредоточи в заниманието си и да мисли как ще протече животът им в океана. Но лъхът на сушата го посрещаше всяка вечер щом навлезеше в горичката, на връщане от залива Блосом. Тиаретата и ибискусът цъфтяха по шест месеца в годината, а юни изобилствуваше с цветя, на които не знаеше имената и от десет метра не можеше да различи разнобагрените птичета, прелитащи над тях. Невероятна смесица от ухания. Плочите по пътеката се бяха покрили с пръст и трева, изпъстрена с китки жълтурчета с къси дръжки. Пърсел пристъпваше внимателно, за да не ги стъпче. След грапавината на пясъка и скалите, тревата беше мека и топла за босите му нозе.

Малко по-късно, легнал в тъмнината до Ивоа, Пърсел слушаше дишането на Ропати. Чудни таитянски деца! Никакъв рев! Никакви сълзи! Ропати спеше гол в люлката си, безгласен като здраво животинче. Откато Тетаити го бе обявил за табу, Пърсел спеше пак с широко отворени врати и чакаше с нетърпение луната да излезе от един облак, за да види по-добре Ропати.

След малко притвори очи. Над главата му гущерите, които живееха в панданусовата шума на покрива, се промъкваха с тихо шумолене от стъбло на стъбло, напомнящо шумолене на вятър откъм планината. Пърсел потропа леко с ръка по дървената стена зад главата си. Всичко утихна изведнъж. Представи си дългите тънки гущери, свити уплашено между два листа, с разтуптяно сърце под зелената кожа. Все така са се страхували през осемте месеца, които бяха прекарали с него, макар че бяха скрити и недостижими.

Навярно бе заспал. Отвори отново очи. Луната светеше. Припомни си, че искаше да види Ропати и се надигна на лакът. Ивоа мръдна в съня си. Изтегната и също така гола, с коси, разпилени като черно сияние около главата й, тя спеше, сложила една ръка върху набъбналата от мляко гръд, а другата върху люлката на Ропати. Пърсел погали бузата й с опакото на ръката си. За Ивоа съществуваше отсега нататък само една грижа, само една цел, всичко останало беше второстепенно. Смисълът на живота й беше определен веднъж завинаги, без да трябва да го търси, както правеше той, в тревоги и недоумения.

Наведе се и отново се изненада колко мъничко е детето. Най-малко десет години ще трябват, преди да изпълни якото дъбово легло, което му бе приготвил. Изпита изведнъж желание да се разсмее. Беше наистина много мъничко! Много мъничко и много дебеличко! А телцето му, осветено от луната, имаше топлия цвят на позлатен бронз, малко овехтял — сякаш дванадесетте дни от раждането му насам бяха успели вече да го поокислят.

— Не спиш ли, Адамо?

Ивоа го гледаше.

— Не.

— Грижи ли имаш?

— Не.

Дълго мълчание. Стори му се, че бе отговорил много сухо и добави.

— Гледах Ропати.

Тя обърна глава наляво и погледна детето с бавно, добросъвестно внимание, сякаш го виждаше за пръв път, после каза безпристрастно:

— Ауе! Хубав е!

Пърсел се позасмя, после се приближи към нея, допря буза до нейната и двамата загледаха заедно Ропати.

— Хубав е — повтори Ивоа.

След малко Пърсел отпусна глава на своята възглавница от шума. Чувствуваше се натъжен и уморен. Плахите плъзгания в палмите се подновиха в настъпилото мълчание.

— За какво мислиш? — запита Ивоа.

— За гущерите.

Тя се разсмя.

— Наистина! — каза той като обърна бързо глава към нея.

— Какво мислиш?

— Много ги обичам. Имат малки крачета и тичат. Не пълзят. Пълзенето е нещо отвратително.

После добави:

— Мили са. Бих искал да ги опитомя.

— Защо?

— За да не се боят от нас.

И продължи:

— Бях намислил как да ги опитомя. Но сега е вече късно.

Тя го гледаше мълчаливо и тъй като беше гърбом към луната, той не можеше да види добре лицето й. Мина доста време. И двамата слушаха гущерите.

— Най-много се гордеех с плъзгащите се врати — заговори неочаквано той с глух глас, сякаш продължаваха вече воден разговор.

Настъпи ново мълчание, после тя каза нежно и тихо, като плъзна ръка в неговата:

— А креслото?

— Креслото беше по-лесно. Припомни си колко работих за вратите.

— Да — отвърна тя, — много работи.

Замълча, дишането й се промени. Пърсел протегна ръка и погали с пръсти лицето й. Ивоа плачеше.

Докосна бузата й. Тя се надигна веднага на лакът и зачака. Такъв беше обрядът. Той прибра в един-единствен сноп разпиляната дълга коса, отметна я зад възглавницата и пъхна ръка под тила й.

— Мъчно ли ти е? — запита тихо, доближил лице до нейното.

Тя помълча, преди да отговори:

— За Адамо. Не за Ивоа.

— Защо не за Ивоа?

И добави безучастно:

— Хубав дом имахме.

Тя скри глава в рамото му и пошепна:

— Където иде Адамо, там ще ида и аз. Моят дом е Адамо.

„Моят дом е Адамо.“ С какъв тон само каза това! Няколко секунди минаха, той помисли: „Меани, Уили, Ропати са мъртви! Може би наистина е по-добре да напуснем острова…“ Разтърси ядосано глава. Не, защо да се самоизмамва, той не мислеше така в действителност; въпреки всички мъртъвци, островът си беше все същият — единственото място на света, единственото време, където и когато е бил щастлив.

Поотстрани се малко, за да може да различи изражението на Ивоа.

— Тетаити казва: „Ти трябваше да дойдеш с нас още когато Скелетът уби Кори и Меоро.“

И тъй като тя не отговори, той приповдигна лицето й с дясната си ръка и загледа втренчено очите. Луната осветяваше само крайчеца на косата й. Видя само тъмните петна на зениците, които едва се открояваха върху мътното бяло на окото.

— А ти какво казваш, Ивоа?

— Всички таитяни мислеха така.

— Но ти какво мислиш?

Никакъв отговор.

— Ти, Ивоа?

— Адамо е мой тане.

И тя. И тя го осъждаше. Той се почувствува отново сам. Отлъчен от всички. Осъждан от всички. Стараеше се с все сили да не се чувствува виновен. Мълчеше, а му се струваше, че собственото му мълчание е нещо тъжно и горчиво, което го поглъща.

— Мъжо — каза Ивоа, — а ако би трябвало да започнем отново?…

Той се смая. Ивоа да задава въпрос! И то какъв въпрос! Да отрече с няколко думи цялата си сдържаност, благоразумие, премълчаване на важните неща, целия свой нрав… Или може би просто правеше усилие над себе си, само за да му помогне?

— Не зная — отвърна най-после той.

Учуди се на своя отговор. Само преди три седмици бе оправдавал бездействието си пред Тетаити. Но съмнението навярно се е промъквало в него като къртица. И изведнъж се показа наяве, не вече като отхвърляна мисъл, а като изказано мнение.

Освободи ръката си, стана, направи няколко крачки из стаята, после се облегна на плъзгащите се врати и загледа осветената градина. Убил бе Тими, да, разбира се, убил го бе, важно беше намерението, а след това убийство вече не разбираше собствената си позиция. От време на време си повтаряше, че животът на един човек — каквито и да са били престъпленията му — е свещен, но тъкмо думата свещен му се струваше сега безсмислена. Защо да е свещен? За да му позволи да върши нови престъпления ли?

Тази мисъл като че го порази в сърцето. Той излезе в градината и направи няколко крачки, клатушкайки се като пиян. По челото и под мишниците му се стичаше пот. Казал бе: „Няма да убивам!“ Мислеше, че е избрал примерно държане. И наистина беше примерно! Но примерът беше безполезен. Никой не можеше да си позволи разкоша да му подражава. Навсякъде имаше по някой престъпник, заслужаващ погубване: Бърт на „Блосом“, Мак Лауд на острова… и Тими! „Тими, когото аз убих. Никой не можа да последва «примера ми». Дори самият аз!“

— Адамо! — извика гласът на Ивоа.

Върна се към къщата със залитане, като че го бяха ударили. Чувствуваше се така огорчен и чужд, както когато Уили го удари по лицето. Легна до Ивоа. И преди да плъзне ръка под тила й, събра несъзнателно на сноп косите и ги отметна зад възглавницата.

— Не си ли доволен? — запита Ивоа.

В сдържания език на Ивоа „не си ли доволен?“ означаваше: „Нещастен ли си?“

Пърсел поклати отрицателно глава и тъй като тя продължаваше да го гледа, прошепна:

— Загрижен съм за Ропати.

— Защо?

— На пирогата. Когато отплаваме.

— И аз мислех за това — каза Ивоа.

После добави:

— Трябва да го дадем.

Той се приповдигна и я погледна смаян.

— Да го дадем ли?

— Да — отвърна спокойно тя, а сълзите се стичаха по бузите й.

— Да дадем Ропати! — извика Пърсел.

— Преди да заминем.

Противоречието между плача и спокойния й глас беше поразително.

— Размислих — каза тя.

— Какво размисли?

— Може в пирогата да духа. Освен това всеки ден трябва да се яде. А един ден не ще има какво. И Ивоа няма да има мляко…

Той помълча, преди да запита:

— А кой ще храни Ропати на острова?

— Ваа.

— Ние заминаваме след две седмици.

— Не — отвърна Ивоа. — Няма да заминем, преди да роди Ваа. Помолих Тетаити.

— Уредила си всичко, така ли? — запита сухо той.

— Сърди ли ми се Адамо? — каза тя като се притисна до него и вдигна глава, за да го погледне в очите.

— Да.

— Защо?

— Вземаш решения. И всички ги знаят. Само аз не.

— Никой не знае — побърза да отвърне тя, — освен Тетаити. А пък трябваше да говоря с Тетаити, преди да ти кажа. Пък и не Ивоа взема решение — добави тя като изви снага до него, — а нейният тане.

Той съзнаваше, че гневът му е безпредметен, но не можеше да го овладее. Освободи се от прегръдката на Ивоа, стана и започна да се разхожда из стаята. Тя имаше право, хиляди пъти имаше право: едномесечно дете в лодка! При студ, бури, глад…

— На кого искаш да го дадеш? — запита сурово той.

— На Омаата.

И тук нямаше какво да възрази. Усещаше нозете си безпомощни, безсилни. Седна на прага на плъзгащите се врати и облегна глава о дървената рамка.

— Адамо — обади се зад него гласът на Ивоа.

Той не отговори.

— Адамо!

Не можеше да си наложи да отговори. Тя беше храбра, възхитителна, а при все това, смътно и безсмислено, той й се сърдеше в този миг. „Като че всичко това не е по моя вина! — помисли изведнъж, в разкъсваща светкавица от угризения и отчаяние. — Мъртъвците! Заминаването! Всичко е по моя вина!“

Чу я как проплаква зад него. Стана и отиде да си легне при нея.

Колкото повече наближаваше заминаването на Пърсел, толкова повече между ваинетата, включително тези, които живееха в па, проличаваше недоволство. През дългите следобеди, прекарани в градината на Ивоа, езиците не млъкваха, дори в присъствието на Тетаити. Наистина никоя не дръзваше да му заговори направо, но всички изказвани жалби бяха по един и същи повод: Адамо и Ивоа ще заминат за Таити, а самите те, нещастните ваинета, ще останат само с един тане за десетте! Ауе! Таити! В Таити имаше лагуна, никога не ставаше студено като тук, хората бяха кротки, не се мразеха.

Тази тема се повтаряше в различни вариации всеки ден, докато най-после няколко ваинета — между които и Ороа — поискаха от Пърсел да заминат с него за Таити във втора лодка. Той отказа. Втората лодка не струваше. Третата не беше по-добра. Ваинетата не можеха да управляват лодка в море. Освен това и за него имаше съвсем малко изгледи да стигне до Таити.

И така, мечтата им да видят отново Таити бе задушена, преди да разцъфти. Огорчението беше толкова силно, че се превърна в яд и като не можеха да се сърдят на Адамо — на горкия Адамо! — следобед жените поведоха по-хапливи разговори. Появи се нова тема: лицемерието на Тетаити. Главатарят не смееше да убие Адамо, защото Адамо не бе сторил нищо лошо, но го изпращаше да се удави в морето заедно с жена си. Това гледище се излагаше така остроумно и вероломно, че Тетаити се ядоса, стана без да продума, прибра се у дома си и на другия ден не се яви в градината на Ивоа.

Когато дойде отново, посрещнаха го така ласкаво, та той помисли, че твърдостта му ги е победила. Но още на другия ден офанзивата се поднови. Отначало беше по-забулена: миличкият Ропати, какъв приятен цвят имаше! Таитяните бяха много черни, пеританите много бледи, Ропати имаше тъкмо цвят на място! Ауе, горките ваинета, свършено беше: само Ивоа и Ваа щяха да имат деца с такъв златен цвят!

На следния ден пак започнаха да хвалят кожата на Ропати, каквато вече нямаше да видят на острова, но тази жила, прекалено много използувана миналия ден, заплашваше да се изчерпи, когато Итиота прекъсна мълчанието си и подсказа нещо ново. Описа как ще прекарват Адамо и Ивоа на пирогата, на какви опасности ще се изложат. Другите ги засилиха. И макар че Адамо беше по това време на сухо в пещерата при залива Блосом, а пък Ивоа кърмеше Ропати, представяха си ги вече мъртви: Ауе! Еатуа да ни пази! Мъртъв е милият Адамо, който никому не бе сторил зло! Мъртва е кротката Ивоа, дъщерята на великия главатар Оту, братова дъщеря на бащата на Тетаити!

Твърде много наблягаха, то се знае, на роднинските връзки, които би трябвало да спасят и нея, и нейния тане от тази безсмислена смърт и дори по този случай намекнаха пак за лицемерието. Но Омаата сметна темата за опасна и побърза да я прекрати.

Оплакването на Адамо и Ивоа, смятани вече със сигурност за мъртви, продължи два следобеда, след това Итя намери нова тема: Адамо щеше да замине. Тетаити щеше да остане единствен мъж на острова. Какво ще стане тогава с нещастните ваинета, ако Тетаити се разболее и умре? След това стана очевидно, че болестта дебне всеки миг Тетаити и десетте ваинета са обречени твърде скоро да овдовеят, без нито един тане, който да ги храни и защищава. Оплакаха Тетаити пред очите му. Възхвалиха го дори. После бъдещите вдовици оплакаха собствената си участ след като той ги напусне. Тази нова тема беше великолепна и щяха да я използуват докрай, но всичко пропадна по вина на Ваа. Доволна от своя нов тане и от положението си, Ваа не вземаше участие в жалбите на другарките си. Но мисълта, че може да остане завинаги вдовица, без надежда за нов брак, прониза изведнъж с невероятна сила съзнанието й. Тя бе съкрушена. Ауе, какво ще стане с Ваа, ако Тетаити умре? Никой не помислюваше за нея, явно беше, че я онеправдават. Заминаването на Адамо я лишаваше от един допълнителен тане в случай на нужда. Защото в края на краищата, по-добре беше да имаш един тане, който не е велик главатар, отколкото да останеш без никакъв тане.

Отговорът й не закъсня. Тя отиде направо при Тетаити, закова се пред него на яките си ниски крака, и придържайки с две ръце корема си, избухна в буйни укори.

Тетаити, който седеше върху дълбеите на плъзгащите се врати и приспиваше Ропати, дори не вдигна поглед. Когато Ваа млъкна, той стана, даде малкия на майката, удари една не много груба плесница на Ваа, обърна се към жените и им заговори твърдо. Взел бе решение по отношение на останалия перитани и никакви техни приказки нямало да го накарат да промени това решение. Знаел, разбира се, че е по-лесно да изтръгнеш плячката от октопод, отколкото да накараш жена да млъкне. Но ако ваинетата упорствуват да дрънкат врели-некипели в негово присъствие, щял да отиде да живее сам в планината и щял да слезе само за да се увери заминал ли е Адамо.

Това изказване наложи продължително мълчание, но пак имаше споглеждания, въздишки, сълзи, тъжно клатене на глава. Поне докато Тетаити беше при тях, жените използуваха съвсем невъздържано тия оръжия.

Една седмица след неприятната случка, предизвикана от Ваа, Пърсел бе посетен от Тетаити в пещерата с лодките. Гостът влезе, без да поздрави, заобиколи с бърза крачка лодката и запита, без да поглежда:

— Готова ли е пирогата?

Пърсел се ядоса от това рязко започване на разговора, взе ренде от сандъка със сечивата и започна да оглажда един ръб. След малко видя с крайчеца на окото си, че Тетаити е застанал срещу него и му отвърна сухо:

— Почти.

— Какво остава още?

— Да я боядисам, да туря платнище, да го боядисам и — готово.

Настъпи мълчание, чуваше се само търпеливото стъргане на рендето по дървото.

— Защо ти е платнище?

— За да не влиза вода.

Тетаити опипа покрива.

— А ще може ли пирогата да плава така?

— Да.

Последва ново мълчание. После Тетаити продължи:

— Добре. Ще опитаме утре.

— Ще опитаме ли? — запита Пърсел като вдигна глава и погледна смаяно таитянина.

— Ти и аз — отвърна невъзмутимо Тетаити.

Обърна се кръгом, стигна до изхода на пещерата и подхвърли през рамо:

— Утре, при прилива!

И изчезна.

Когато се прибра вечерта, Пърсел не спомена пред ваинетата за тази случка, а по държането им разбра, че и Тетаити не е казал нищо. Но когато се стъмни и всички се прибраха у дома си, отиде заедно с Ивоа у Омаата.

Две доедое — по едно пред всяко отворено прозорче — горяха, за да прогонват тупапау, но това бе направено просто по навик: от луната беше светло като посред бял ден. Омаата бе задрямала, прегърнала Итя като детенце. Леглото бе дълбоко хлътнало от тежестта й, та човек би казал, че спи по-дълбоко от всяка друга жена.

Но щом Пърсел докосна бузата й, тя отвори очи. При все че отговаряха на ръста и лицето й, на Пърсел се струваше винаги, че са огромни.

— Адамо — усмихна се тя.

След нея се събуди и Итя, закръглена, дребничка, погледна гостите, премига, после скочи изведнъж и изтича да прегърне Адамо. Радваше се като дете, че Адамо се е появил внезапно, когато не бе очаквала да го види.

Пърсел разказа за срещата си с Тетаити.

— Може би — каза Итя, все още смаяна от неочакваната радост, — може би ще дойде на пирогата с тебе, ще те хвърли във водата и ще каже: „Стана злополука“.

— И аз го помислих — забеляза Ивоа.

Омаата се надигна на лакът, всички мишци и закръглености на монументалната й снага се оживиха.

— Той го обяви за табу.

— Той е лукав — възрази Ивоа.

Омаата поклати тежката си глава.

— Обяви го за табу.

— А може — подхвърли Итя — да иска да види дали пирогата е добра. Ако е добра, взема я и заминава за Таити.

След това се изсмя и смехът й прелетя из стаята като птиче. После изтича и се хвърли отново на шията на Пърсел. Този път прегърна и Ивоа. Тя отвърна добросърдечно на милувката, но лицето й си остана мрачно.

— Тетаити не е лош — каза Омаата като втренчи в Ивоа големите си очи.

— Може да убие Адамо — възрази Ивоа.

— Не — отвърна Итя като се върна на леглото и седна върху нозете на Омаата, която дори не усети. — Сърдит е, защото Итя каза: „Ти изпращаш Адамо и братовчедка си Ивоа на пеританската пирога и те се удавят.“ Иска да види добра ли е пирогата. Не иска да носи срам в душата си.

— Детето има право — каза Омаата. — Тетаити е много унизен от това, което приказвахме.

— Може и да любопитствува — намеси се Пърсел. — Никога не се е качвал на малка пеританска пирога с покрив.

— Може да те убие — каза Ивоа.

— Ропати е сам. Отивам да пазя Ропати! — извика неочаквано Итя, сякаш смяташе, че бе разрешила вече въпроса и разискванията можеха да продължат и без нея.

Когато се втурна към вратата, Ивоа я улови за ръката.

— Авапуи е в къщи.

— Пак ще отида! — извика Итя.

Това връщане към по-раншното й лошо държане изненада всички. Ивоа поклати твърдо глава.

— Ние си отиваме. Адамо трябва да спи.

Итя посивя от срам, нацупи се сякаш щеше да се разплаче и се хвърли в обятията на Омаата.

— До утре, Итя — каза кротко Ивоа като се наведе към нея. — Ела утре рано. Ще видиш Ропати.

Омаата потупваше закръгленото раменце на Итя с огромната си длан, а очите й не се отделяха от очите на Ивоа.

— Ставаш истинска перитани — забеляза полуусмихнато тя. — Много грижи трупаш в главата си.

— Двамата ще бъдат в морето — отвърна Ивоа. А табуто беше дадено на острова.

По лицето на Омаата Пърсел разбра, че доводът е улучил. И той си припомни изведнъж: табуто губеше значение извън мястото, дето е било изречено.

— Поискай от Тетаити да отидеш и ти на пирогата — каза след малко Омаата.

— Ще поискам — отвърна Ивоа и лицето й се поотпусна.

На другата сутрин, щом Тетаити събра на плажа ваинетата, за да изтикат пирогата във водата, тя наистина „поиска“, но получи решителен и сух отказ.

Тъй като заливът Блосом беше обърнат към север, а вятърът тази сутрин духаше откъм югоизток, нямаше прибой и спускането във водата стана лесно. Пърсел предаде руля на Тетаити и вдигна платната, но лодката беше във властта на вятъра откъм острова и те почнаха да потреперват; тогава Пърсел се върна в кабинката на рулевия, за да нагласи кормилното весло, та с негова помощ да се изтеглят до нос Ороа — така наричаха стръмната насечена канара, която отделяше откъм изток залива Блосом от Въжения бряг. Нарекли я бяха така след едно опасно падане на Ороа в началото на май, когато се бе опитала да прибере от там яйца на морска ластовица.

Щом се изравниха с носа, платната изведнъж се надуха, вантите затрептяха, лодката подскочи напред, а Тетаити подаде руля на Пърсел и седна гърбом пред кабинката. Вятърът беше хладен, люшкането доста силно и Пърсел отхлаби въжетата, за да има отначало вятъра отстрана, след това отзад. Лодката се издигна и понесе над вълните. Пърсел стисна по-здраво руля. Осем месеца не бе усещал палуба под нозете си. Макар че бе предвидил пейка за рулевия, стоеше прав, прегънал коляно върху нея, втренчил поглед в носа на лодката, готов да поправи сръчно всяко внезапно отклонение. Изпитваше удоволствие от потръпването на дъбовата дръжка в пръстите си. Лодката набра скорост и оставяше великолепното впечатление, че се плъзга и лети. Настигаше някоя вълна, сплескваше гребена й, отделяше се от нея като шейна от земята, а друга вълна я сподиряше ненадейно изотзад и я подхвърляше в междината между двете вълни. Но едва успяла да се потопи до ръба на вълнореза, платното я изтръгваше от водата и я отхвърляше напред. Тласкана от вълните и вятъра, лодката се носеше така със скокове, със забавяния в междините и с опияняващи излитания. Човек имаше чувството, че тя може да измине така, без да се умори хиляди мили от единия до другия край на света.

Когато се обърна, Пърсел зърна дружинката жени на плажа на залива Блосом. Тя беше вече толкова малка, че не можеха да се различат нито лицата, нито дори високата снага на Омаата. Може би му махаха с ръка. Той не ги виждаше. Самият остров беше едно увенчано със зеленина островче. „Така ще го видя — помисли си Пърсел, — когато отплавам от тук.“ Небето беше малко мъгливо, слънцето не успяваше да проникне през мъглата и той усети за пръв път по гърба си влагата от водните пръски. Погледна водната бразда, извади часовника си и погледна отново към острова: седем-осем възла. При тази скорост за по-малко от час островът ще се превърне само в една черна точка на необятния кръгозор.

Все още втренчил очи в острова, Пърсел усети, че лодката се отделя от водата, завъртя руля наляво, погледна към носа и завъртя в обратна посока. Вятърът се бе засилил, междините между вълните бяха по-малки, а самите вълни по-високи.

Тетаити се обърна. Но не съвсем. Извърна към Пърсел само профила и ъгъла на лявото си око.

— Ивоа ми каза, че съжаляваш.

Отворил бе широко уста и навярно викаше поради вятъра, но Пърсел едва го чу.

— За какво да съжалявам?

— Че не дойде при нас.

Не бе казал такова нещо. Не беше точно така. Казал бе: „Не зная.“ Но в същност беше вярно. Съжаляваше. Разбрал бе, че съжалява, още когато Тетаити му бе задал въпроса.

— Да — отвърна той, — вярно е.

Остана неподвижен, прав, с ръка на руля, загледан в профила на Тетаити. Ивоа, така сдържана обикновено… На какво се надяваше в същност? Какво значеше всичко това? Тия въпроси за миналото? Това желание да изпитат двама лодката? Беше безсмислено. Всичко от снощи насам беше неестествено, чудновато. Ставаше като насън, без последователност, без преход, без връзка.

Няколко секунди минаха така, после Тетаити се размърда. Размърда се с умишлена бавност, а Пърсел го гледаше като омагьосан. Най-напред прехвърли нозе през пейката, сякаш искаше да застане пред тоя перитани, и наистина застана срещу него, само че с известно забавяне, като че главата следваше неохотно движенията на тялото. Водните пръски шибнаха изведнъж лицето му и той сбърчи още повече хлътналите си, издълбани черти. Тъмните зеници, ярко очертани върху бялото на окото, блестяха с потискаща сила в процепа на тежките клепачи. Облегнал строгата си глава върху двете ръце, сложил лакти на дългите мускулести нозе, така гладки и матови, че изглеждаха като облечени в черни калъфи, Тетаити стоеше срещу Пърсел, втренчил очи в неговите.

— Адамо — каза тежко той, — някоя голяма пеританска пирога идва в острова и ни пакости. Какво ще правиш?

— Как ни пакости? — запита Пърсел.

— Като Скелета — отвърна глухо Тетаити.

Настъпи мълчание. После Пърсел каза:

— Ще се бия против тях.

— С оръжие ли?

— Да — отвърна ясно Пърсел.

И добави:

— Но сега имаме само една пушка.

— Две са — каза Тетаити.

Очите му блеснаха мрачно, той добави тържествуващо:

— Скрих пушката на Меани.

Веднага продължи тихо и сдържано, сякаш правеше невероятно усилие да овладее възбудата в гласа си:

— Вземаш ли пушката на Меани?

— Ако ни пакостят, да.

— Стреляш срещу тях с пушката на Меани?

— Да.

— Ти, перитани, стреляш срещу перитани?

— Да.

Последва ново мълчание. И тъй като Тетаити не добави нищо, Пърсел запита.

— Защо пожела да дойдеш с мене в пирогата?

Тетаити не даде вид, че се е възмутил от тоя толкова прям въпрос. Отвърна без колебание:

— За да видя дали е добра.

— А ако е лоша?

— Не е лоша — отговори сухо Тетаити.

Пърсел преглътна и потърси очите на таитянина. Не ги видя. Тетаити бе спуснал клепачи, както се затваря врата.

След малко прехвърли нозе през пейката, изви снага, обърна гръб на Пърсел и каза през рамо:

— Много вода има в пирогата.

Пърсел хвърли поглед към решетчестия капак. В лодката бе започнала да нахлува вода. Нищо обезпокоително, само трябваше да я изгребат.

— Поеми руля — каза Пърсел.

Тетаити се изправи без да продума. Като поемаше руля, той докосна по невнимание ръката на Пърсел, но не вдигна поглед към него.

Пърсел отвърза една кофа, завързана под пейката за рулевия, вдигна решетчестия капак и започна да изхвърля водата от лодката. За да върви по-бързо работата, той почти не вдигаше глава, но от свиренето на вантите горе разбра, че вятърът още повече се е засилил.

Усети, че Тетаити го побутва по рамото. Изправи се.

— Гледай!

Островът се виждаше вече колкото скала на кръгозора, а цялата южна страна на небето зад него беше закрита до самата вода от дълъг мастиленочерен облак. Пърсел се огледа наоколо си. Морето беше бурно и мътно. Вълните, които бягаха към север, биваха пресрещани косо от други вълни, идващи откъм югоизток, и се разбиваха като водопади.

— Югозападният! — извика Пърсел на английски и изпусна кофата.

Изненада се, че бе говорил на английски. Грабна руля от ръцете на Тетаити и му изкрещя сред вятъра:

— Кливерът!

После, докато Тетаити се втурваше напред, прибра въжето на голямото платно и завъртя руля наляво. Лодката се изви, отмина посоката на вятъра и Пърсел я остави да се носи така, за да избегне насрещния му тласък, докато се нагоди към него.

За пръв път откато „Блосом“ бе пристигнал пред острова, Пърсел виждаше ужасния югозападен вятър да сменя ненадейно южния. Тетаити се бореше с въжетата на кливера. Пърсел му извика:

— По-гладко!

Тетаити послуша, а на връщане се спря да спусне капака и да завърже кофата под пейката.

Лодката се държеше с нос към острова, но страшно се люшкаше в бурното море. И при все че имаше съвсем малко платна, се наклоняваше до главозамайване. Пърсел седна откъм вятъра, Тетаити отиде да седне до него, като че тежестта им би могла да възстанови равновесието на лодката. Подветреният борд изчезваше напълно под водата, а като се наведеше назад, Пърсел можеше да види половината туловище на лодката извън водата. Килът, понякога и самото дъно, се отразяваха в прозрачните зеленикави води. Струваше му, се, че наклонена почти хоризонтално към океана, лодката запазваше, по чудо равновесие и най-лекият нов тласък ще, я преобърне във вълните.

Зави с няколко градуса надясно, за да освободи малко платното от вятъра, подаде руля на Тетаити и му изкрещя във вятъра.

— Дръж така!

После изчезна в кабинката и почти веднага излезе от там с две въжета. Завърза едното за кръста на Тетаити, другото за своя, а краищата им върза за облегалото на пейката.

Пое пак руля, вятърът наду платното и лодката, започна отново да се люшка. Катереше се великолепно по гребена на вълните, но поглъщаше огромни количества водни пръски. Те заливаха непрестанно предната палуба, вихрушка от пяна се виеше в подножието на мачтата и реята, а в кабинката на рулевия, въпреки защитата на покрива, водата стигаше вече до кофата.

Вълните връхлитаха все по-безредно. Разбиваха се и се разпръсваха във всички посоки, сякаш кипяха в съвършено малък котел. Но за щастие не бяха много високи, небето беше все още ясно и когато лодката се залюляваше за миг върху гребена на някоя вълна, Пърсел успяваше да зърне острова. После потъваше в междините, заслепен от морските набези, стиснал с лявата си ръка руля, с дясната — ръба на лодката.

А бурята едва сега започваше! Югозападният вятър! По Коледа имаха три седмици бури, потоп, изкоренени дървета, къс от канара бе изтръгната от острова! Чудесно ще затанцува лодката, щом ги настигне черният облак!

С обляна от пръски гола снага, треперещ от студ, с шибано от вятъра лице, с посинели, вкочанясали ръце, Пърсел правеше непрекъснати усилия да си поеме дъх между два пристъпа на вълните. Никога не бе преживявал такава силна буря върху толкова малък съд. Друго беше, разбира се, да я посрещнеш от мостика на „Блосом“, и съвсем друго да си на самото морско равнище, сред вълните, почти толкова под тях, колкото и над тях.

Тетаити се наведе, долепи устни до ухото му и изрева отчетливо:

— Пирогата!… Много тежко!…

Направи знак с ръка да свали платната. Пърсел кимна. Вярно беше. Той гонеше лодката като бесен! Безумие беше да летят при такъв вятър с вдигнато платно. Но не можеха да сторят нищо друго.

Пърсел изрева в отговор:

— Да стигнем… в острова… преди облака.

И повтори:

— Преди облака!

В същия миг цял порой пръски го шибна безмилостно, напълни устата и очите му и го повали назад. Когато най-сетне успя да се измъкне от водата, като плюеше и кашляше полузадавен, вкопчил ръка в руля, той усети до рамото си мърдащото рамо на Тетаити.

Зърна отново острова. Летяха с адска бързина, но островът едва се бе уголемил откато бе завил руля. Безнадеждно. Както и да насилваше лодката, трябваше му най-малко един час, за да стигне до там. Няма да стигне! Небето вече потъмняваше, водата позеленя, бурята щеше да ги изпревари.

Когато се бе събудил сутринта, той бе погледнал небето и подушил вятъра. Времето беше ясно, имаше приятен югоизточен ветрец. Слезе до Въжения бряг: вълнението беше търпимо. От предвидливост бе отишъл дори да види барометъра на Мезън. Показваше хубаво време. Всички условия за една малка разходка за удоволствие! А сега бурята нападаше отвред, всеки миг щеше да ги връхлети! Той трепереше от студ, едва смогваше да мисли. Непрестанно си повтаряше, като побъркан, че ако бе направил завой преди двадесет минути, щеше да се приближи и да посрещне вятъра откъм острова, в спокойни води, дори без прибой, който би попречил за слизането на суша.

Видя настъпването на голяма вълна и помисли: „Ако не ни прехвърли, ще видя от върха й острова.“ В същия миг носът на лодката се покатери по вълната, кръгозорът се появи, но черният облак бе обхванал всичко: островът бе изчезнал.

— Островът! — изрева Пърсел и стисна несъзнателно ръката на Тетаити.

Тръгнал бе без карта, без компас, без секстант! Можеше да мине в тъмнината покрай острова и да не го забележи! Можеше да се лута с дни из мъглата да го търси. Без вода, без храна, без дрехи! Единственият остров в един радиус от петстотин морски мили!

— Островът! — изрева отново той.

Тетаити го гледаше втренчено, с разширени очи. Гледаха се така няколко мига, слисани, рамо до рамо, почти долепили лица. Вятърът изсвири остро. Пърсел видя как морето откъм левия борд връхлита към тях и преди да има време дори да размисли, изви руля. Мачтата се наклони и задържа на един метър от водата, после невероятно бавно се изправи. Платната започнаха да плющят от вятъра, а Пърсел ги гледаше глупаво, разтреперан, без да може да мръдне нито един мускул. Всичко бе станало толкова бързо. Едва си даде сметка, че без малко щяха да се преобърнат.

— Платната! — изкрещя до ухото му Тетаити.

И пак направи знак с ръка да ги свали. Имаше право. Безумие беше, че бяха чакали досега! Пърсел предаде руля на Тетаити, излезе с лазене на палубата и все така завързан със спасителното въже, зарифи платната.

После хвърли плаващата котва и прекара десет мъчителни минути сред вълните и люшкането, за да навие главното платно около запасните реи и да го завърже. Но поне вършеше нещо, всичко му беше ясно, това беше почти обичайно занимание. Прибра платната, лодката се люшкаше като тапа върху котвата, бяха в безопасност. Зададе се по-мощна вълна, Пърсел се вкопчи по-здраво, отърси се от водата и помисли светкавично: „Ще ни отвлече!“ Не можеха да си позволят едно отвличане! Югозападният вятър можеше да трае с дни. А дори само няколко часа да ги отвлича към северозапад, никога вече нямаше да намерят острова. Трябваше или да плават, или поне да избягнат отвличането, да останат на всяка цена на място.

Пърсел се върна пълзешком в кабинката, излезе пак с малък кливер и повика Тетаити. Обхванал здраво мачтата, Тетаити трябваше да го крепи със спасителното въже, докато самият Пърсел разхлаби големия кливер, прекара въжето през края на мачтата и закрепи малкия кливер на предната греда. Лудост беше да се прави такъв опит посред буря, но Пърсел сполучи да го направи. Когато най-после вдигна платното и се върна при руля, ръцете му бяха изподрани, а главата празна и смазана от тежките плесници на водните пръски.

Замаян, с писнали от вятъра уши, той гледаше носа на лодката, без да го вижда. Съпротивата на руля го опомни. Погледна малкия кливер. Беше се надул до скъсване. Но издържаше! Дори раздвижваше лодката! Напредваха, преодоляваха все пак вълнението!

Забеляза, че е седнал върху току-що отвързания голям кливер и изведнъж му хрумна да се загърне с него. Направи знак на Тетаити и двамата, борейки се с югозападния вятър, който им го изтръгваше от ръцете, успяха да си направят от кливера плащ, с който закриха главата, раменете и гърба си. За по-сигурно прокараха едно въже през илиците на платното, затегнаха го и го завързаха за седалката. Пърсел трябваше да гледа, за да продължи да направлява, затова очите и лявата му ръка се подаваха от кливера. Тетаити, напротив, беше изцяло скрит в платнената клетка, дето и двамата се бяха свили като кучета в колибка, мокри, треперещи от студ, притиснати един до друг.

След малко Пърсел усети, че Тетаити прекара ръка зад гърба му, сложи я на лявото му рамо и допря буза до неговата.

— Добър! — каза в ухото му гласът на Тетаити.

— Кой? — извика Пърсел.

Сноп ослепителни светкавици излетя пред носа на лодката и той затвори очи.

— Кливерът! Добър!

Сигурно и Тетаити крещеше, но сред страхотната стихия се чуваше само едно слабо далечно гласче.

Пърсел погледна кливера. Наистина беше „добър“! Вятърът не бе успял нито да го изтръгне, нито да го разкъса. Животът и на двамата се крепеше на тази носна кърпа, но тя се държеше. Лодката напредваше в пастта на югозападния вятър. Искрица надежда стопли Пърсел.

— Държи се! — изрева с все сили той като се обърна към Тетаити.

Тетаити стори нещо невероятно: усмихна се. В полумрака на брезентената качулка, покрила главата му, Пърсел видя ясно тази усмивка. „Колко е храбър!“ — помисли с благодарност той. В същия миг разбра съвсем ясно: приближаването към вятъра не беше от полза. И не можеше да бъде. Малко платно, малък кил. Лодката напредваше, но напредваше рачешки, или най-малко толкова встрани, колкото и напред. Ако продължаваше в тази посока, имаше опасност да мине на изток от острова. Как не се бе сетил по-рано? Щом губеше откъм изток, трябваше да се насочи към запад — да прави завои встрани. Чести завои. Колкото по-чести бъдат, толкова по-малко опасност имаше да се отдалечи от острова.

— Тетаити! — извика той.

Тетаити отстрани буза от неговата и го погледна в лицето.

— Трябва да направим… ето така! — изрева Пърсел.

Подпря с коляно руля, освободи лявата си ръка и показа, че завива. Тетаити кимна и изрева:

— Отивам!

Веднага, сякаш се зарадва, че ще върши нещо, той се измъкна изпод брезентената клетка и отиде пълзешком да разхлаби въжето. Пърсел завъртя руля и за най-голямо негово облекчение лодката се подчини, отмина посоката на вятъра. Великолепно! Напредваше, щом бе набрала достатъчно скорост да се извие.

Широка ивица мълниеносна светлина блесна пред очите им и Пърсел зърна Тетаити. С мъка прибираше кливера. „Дано само не издърпа прекалено въжето!“ — помисли тревожно Пърсел. Натисна руля, за да освободи за миг платното от вятъра и по този начин да помогне на Тетаити.

Тетаити се върна съвсем мокър, приличен на видение в призрачната светлина, със странно фосфоресциращо теме.

Пърсел извади часовника си и зачака нова светкавица, за да види циферблата. Като не виждаше нищо, трябваше да определи напосоки времето от завой до завой. Десет минути към запад. Шест към изток. Отклоняването на запад трябваше да бъде по-продължително, защото нямаше опасност да ги отдалечи от острова.

Започнаха да се отклоняват встрани, времето минаваше, бурята не се засилваше, но те бяха в окаяно положение. Студ, вълни, които ги връхлитат непрекъснато, ослепителни светкавици, ужасно люшкане… Не можеха да сторят нищо друго, освен да чакат и търпят. Лодката се пълнеше много с вода, затова Пърсел реши да я изгребват. Сменяха се и след половин час усилен труд почти успяха да доведат водата до равнището, дето беше преди започването на бурята. Накрая Пърсел завърза кофата и се вмъкна под брезента при Тетаити, който сложи ръка на рамото му и допря буза о неговата. После извади часовника си. Четири часа бяха минали откато лодката бе напуснала острова.

Беше им отвратително студено. Ръцете на Пърсел бяха посинели. До бузата си чуваше, че зъбите на Тетаити тракат.

Обърна се към него и му викна на ухото:

— Иди… под покрива… пирогата.

Тетаити поклати отрицателно глава. Светкавиците престанаха, неизказано облекчение беше да не чуват трясъка на мълниите. Макар че югозападният вятър продължаваше да вие и вълните се прехвърляха все така една през друга, Пърсел почувствува за една-две минути необикновен покой и тишина. Но това чувство се разсея и той чу отново вятъра.

Тетаити долепи уста до ухото му:

— Нищо… за ядене?

— Не! — изрева Пърсел.

В тавана се откри пролука, видимостта се подобри, но все пак не се виждаше на повече от двеста метра. Пърсел измъчваше очите си в усилието да различи в мъглата някакво очертание, наподобяващо острова.

Изведнъж ужасно се уплаши. Ами ако вече са го отминали? Ако островът е останал зад тях? Ако при всяко отклонение встрани се отдалечаваха от него? Сърцето му се разтуптя и при все че беше премръзнал от студ, по челото му лъсна пот.

— Тетаити!

Сноп водни пръски го шибна и проникна под платнището. Когато успя да отвори очи, видя пред себе си Тетаити. Лицето му бе побледняло и хлътнало от студ, но все така решително.

— Островът… напред?

— Напред! — извика без колебание Тетаити.

— Защо?

— Напред!…

Тетаити отвори отново уста, но силен пристъп на вятъра отнесе думите му и Пърсел долови само отломки от тях.

— Много… грижи… глава… живи!…

Погледът на Пърсел се върна към кливера. Поправи насоката и втренчи отново поглед в полумрака. Ах, да можеше да види, да види през мъглата! Би трябвало човек да има особено сетиво, за да отгатва близостта на любимите места! Ужасно! Може би щяха да минат на двеста метра от острова и да го пропуснат!

Стисна силно ръката на Тетаити. Имаше право! Живи сме. „Това би трябвало да ми стига!“ Ох, това качество на белите да си представят бъдещето! Да можеше да не мисли, да се примири с настоящето, да се отърве от тревогата!

Всичко потъмня. Пърсел видя ясно как черният облак ги връхлита, изпреварен сякаш от нов дъжд, който наближаваше в гъсти отвесни струи, като копия на нападаща войска. Те се нахвърлиха с невероятна сила върху лодката, цялото небе се раздра и капките, които се забиваха като хиляди игли в главите им, заблъскаха със зловещ трясък палубата и покрива. Всичко потъна в непрогледен, зловещ мрак, но за кратко. Черният свод на облаците просветна, превърна се в сивобелезникава мъгла, видимостта се простираше вече на стотина метра. В същото време над морето се разля бледа жестока светлина и синьо-зелените междини между вълните придобиха отвратителен вид, който смрази Пърсел. Покровът над главите им, толкова нисък, че сякаш докосваше лодката, когато тя се покатерваше по гребена на някоя вълна, се разпадна постепенно на облаци с отровен сиво-зеленикав цвят. Върхът на мачтата започна да фосфоресцира, бурята се разрази изведнъж.

Мълниите бликаха край тях с нечовешки рев и грохот, озарявайки лодката с пресеклива, бяла, непоносима светлина, преди да се потопят във вълните и да начертаят внезапно зелени демонични силуети върху черния фон. Светкавиците валяха със стотици, като дъжд, в най-разнообразни форми — пречупени стрели, пресечени или криви линии, драскулки или паяжини, огромни огнени кълба, оставящи над водата горящи следи, цели участъци от кръв и пламък. Сега Пърсел трепереше не само от студ, но и от страх, а само на няколко сантиметра от себе си можеше да съзре — не вече сиво, но действително побеляло — разстроеното лице на Тетаити.

Трясъкът беше оглушителен, надхвърлящ всичко, което човешкото ухо можеше да понесе. При всеки яростно избухващ и отекващ гръмотевичен залп Пърсел усещаше как тялото му подскача и потреперва, като че самият трясък беше в състояние да го раздроби. Седнал на пейката за рулевия, завързан за лодката като роб в галера, той не виждаше край за мъките си. Всичко беше ужасно, всичко разкъсваше нервите му: югозападният вятър, който шибаше лицето, дъждът, който го бодеше с иглите си, задушаващите морски вълни и шумът, главно шумът, този чудовищен трясък като при свършек на света.

Настъпи няколкосекундно затишие, след това бурята се въззе до нечуван шемет. Пърсел усети, че обляното му във вода лице се вкочанясва, и започна да стене. Тази страхотна какофония не можеше да се сравни с нищо претърпяно досега. Вятърът не беше по-силен, напротив, може би бе поотслабнал, натежнял сякаш от изливащата се на водопади вода. Но шумът! Шумът! Обезумяваше от шума! Светкавици бликаха от всички страни едновременно, като че небето и морето бяха пламнали и Пърсел почувствува съвършено ясно и неотразимо, че светът се свършва. Гръмотевиците се гонеха в страхотно кресчендо. Напомняха срутвания на планини, огромни свличания на пръст, пресъхнали реки, гигантски процепи, разделящи на две цели градове.

Не можеше да понася вече леденобелия блясък на светкавиците, почувствува, че съзнанието му се люшка, скри глава под платнището и затвори очи. Но невероятни видения го преследваха. Виждаше света запратен сред звездите, а докато той летеше там, обезумелият океан бе наводнил земята, отломки от материци плаваха без посока, понесли върху тънка кална кора своите обезумели жители. Планетата се разпадаше като разцепена от слънцето мокра пясъчна топка. Разделяше се на отломки, които падаха като дъжд из пространството, изхвърляйки там безразборно дървета, хора и къщи. После звездите започваха да гаснат една след друга, слънцето се стопяваше, а земята, превърната в огнено ядро, се разлетя в исполински взрив.

Пърсел усещаше през платнището как дъждът чука по главата му и изпитваше глупав страх, че костите на черепа му не ще издържат… Виждаше непрекъснато разцепената, зинала, изпепелена земя… Трябваше нищо да не вижда, нищо да не чува, да се превърне в машина! Присвил очи, за да се спаси от страшния блясък на светкавиците, той се насили да погледне кливера. Извади часовника си. След една минута трябваше да завият на другата страна. Погледна циферблата, после кливера, после пак часовника.

— Тетаити, кливера!

Никакъв отговор. Пърсел повдигна края на платнището и погледна. Тетаити бе затворил очи като слепец, посивялото му лице беше измъчено.

— Кливера! — изрева Пърсел до ухото му.

Една минута никакво помръдване. После Тетаити се измъкна като автомат от торбата, протегна ръце и тръгна опипом из връхлитащите върху лодката вълни, за да промени въжетата на кливера. Върна се превит на две, като газеше из водата в кабинката на рулевия, а косата му пращеше от електричеството на светкавиците. Седна отново на мястото си. При всяка нова гръмотевица подскачаше неудържимо.

Пърсел дишаше все по-мъчно и по-мъчно. Дъждът се лееше от небето като из ведро. Струваше му се, че се намира под водопад. При едно затишие успя да погледне връхлитащата вълна. Смрази се от ужас пред отвратителния й зеленикав цвят. Извърна поглед. Широка светкавица падна от дясната му страна с нечовешки трясък и той усети такива болки в нозете си, та помисли, че мълнията ги е отнесла.

Тетаити извика и Пърсел помисли за миг, че го е ударил гръм. Вкопчил и двете си ръце в пейката, превит на две, скрил чело до рамото на Пърсел, той ревеше. Пърсел едва го чуваше, но усещаше до ръката си диханието му. „Полудял е!“ — помисли той с ужасна тревога и цяла минута се бори с желанието и той да зареве. Преметна крак върху руля, освободи двете ръце на Тетаити и започна да го пляска по бузите. Дъждът беше толкова силен, че чертите на Тетаити бяха замъглени и обезформени. Пърсел почна да го удря по-силно. Отпуснал безволно глава, затворил очи, таитянинът се оставяше да го пляска.

„Не вършеше нищо — помисли изведнъж Пърсел. — Нервите му не издържаха, защото не вършеше нищо.“ Улови с две ръце главата на Тетаити, долепи устни до ухото му и изрева:

— Поеми руля!

Никакъв отговор. Никакъв знак за живот. Лицето на Тетаити беше празно, замаяно. Свършено беше. Шумът бе погубил нервите му. Той чакаше само да умре.

— Поеми руля! — изрева с дива настойчивост Пърсел.

Разтърси с две ръце увисналата глава на Тетаити, започна да го моли, да търка буза о неговата, почти заплака. Накрая се измъкна от платнището, извади ръката на Тетаити и я постави върху руля.

Не забеляза връхлитането на вълната, строполи се, главата му изчезна под водата, помисли: „Потъвам“, дръпна спасителното въже и челото му се чукна о нещо твърдо. Започна да го опипва с ръце. Беше пейката в кабинката на рулевия. Коленичи, опита, се да си поеме дъх. Една светкавица озари лодката, той се сви уплашено. Водата от дъното бе стигнала до пейката. Ако поройният дъжд продължеше, след по-малко от половин час лодката щеше да бъде между две водни бездни. И край…

Той седна от другата страна на руля. Главата на Тетаити се подаваше от платнището. Полузатворените му очи се спряха колебливо върху Пърсел, той отвори уста. Но този път не викаше. Говореше. Крещеше отделни думи. Пърсел не чуваше никакъв звук, но по движението на устните разбра, че Тетаити го назовава по име. Доближи ухо, нечий тъничък, далечен глас каза:

— При… мене.

— Какво? — изрева Пърсел.

— При… мене.

Най-после разбра. Тетаити го викаше да се върне при него под платнището.

Пърсел сложи пръсти до неговите върху руля и си даде вид, че направлява. В погледа на Тетаити като че се върна мъничко увереност. Очите му се спряха на собствената му ръка, после се плъзнаха към кливера и се върнаха на Пърсел. В този миг лодката се изви, но Тетаити оправи посоката й, без дори да погледне към носа.

Пърсел се вмъкна под платнището. Тетаити го прегърна веднага и допря буза о неговата.

Както седеше сега от дясната му страна, Пърсел си даде сметка, че не може да помогне с нищо при насочването на руля. „Пък дори да сбърка пътя!“ — помисли си той като сви рамене. При всяко блясване на светкавица поглеждаше равнището на водата в кабинката. След десет минути лодката ще бъде само една плаваща отломка.

Само няколко минути по-рано той беше обзет от безумна тревога при мисълта, че могат да пропуснат острова. Но сега, след като бяха го вече загубили, мисълта, че може да умре, не му правеше никакво впечатление. Погледна Тетаити. Той направляваше великолепно. Може би го бе разтърсила мълнията? Лицето му беше спокойно и съсредоточено под поройния дъжд.

Пърсел се чувствуваше слаб, апатичен. Две огромни вълни го разтърсиха една след друга. Стисна устни. Да се бори, да се бори докрай! Извади часовника си. Още три минути докато дойде време да завият. Засмя се: последен завой! Изведнъж престана да вижда циферблата, в съзнанието му настъпи пустота, усети студенината на метала до ухото си и разбра какво прави. Това беше детинщина, не приличаше на нещо сериозно. И все пак, въпреки всичко, се ослушваше. С поразителна сила и яснота сред развихрените стихии тиктакането продължаваше неуморно, разсичайки времето на малки правилни късчета, като че то принадлежеше на човека. Изпита необикновено чувство на сигурност. Глупаво и чудесно беше това слабо чукане до ухото му. Този живот. Помисли: „Полудявам.“ Но стиснал часовника в ръка, от която струеше вода, със зашеметена от шума глава, притворил очи, той слушаше.

Дъждът престана. Пърсел се плъзна веднага вън от платнището и започна да изгребва водата. Не изпитваше нито облекчение, нито надежда. Нещо трябваше да се направи. И той го правеше.

Тетаити го смени и в продължение на половин час те изхвърляха един след друг водата от дъното на лодката. Бяха така изтощени, че не можеха да разменят нито дума. От страх да не изтърват кофата през борда, те я завързваха с въже за китката си. Но някоя огромна вълна унищожаваше понякога в миг петминутни усилия. Те не й обръщаха внимание. Постепенно надвиваха на водата.

Видимостта се подобри. Намираха се отново в белезникав, мъгляв участък. На Пърсел се стори, че бе преживял вече нещо подобно. Споменът за живота му в острова се бе заличил. Имаше чувство, че от години се намира в тази лодка, гладен, треперещ от студ, блъскан от вълните.

Седеше пред руля и гледаше как Тетаити изгребва водата. Таитянинът беше с лице към него — разкрачен, облегнал прасци о пейката, а спасителното въже се виеше като змия във водата пред нозете му. Едрата му снага се огъваше, дългите ръце се протягаха, и със същото леко движение, с което потапяше кофата в кабинката на рулевия, той запращаше съдържанието й по посока на вятъра. От време на време вдигаше поглед към Пърсел, за да се увери, че е все още в лодката.

Тетаити изпразни кофата през левия борд и се спря. Пърсел проследи погледа му. В белезникавия облак, който скриваше всичко наоколо им, малко над водата се очертаваше кръгло петно, чиято вътрешност беше по-бяла и лъскава от краищата. Така би изглеждало слънце, не успяло да пробие гъста мъгла. Но слънцето сигурно не беше толкова ниско до кръгозора. Едва бе минало обед.

Пърсел стана и облегна коляно о пейката на рулевия. Ясното петно се бе появило откъм левия борд и ако се съдеше по посоката на вълните, южно от тях. Не беше кръгло, както му се бе сторило отначало, а продълговато. По-точно, изглеждаше като че ту се издига, ту спада. Във време на буря небето често представя необичайни оптически явления, но те се движат, изменят се, изчезват. Това петно не изчезваше и не се местеше.

Тетаити започна отново да изгребва водата, а Пърсел пак седна. Трепереше от студ. Беше като замаян, обзет от странни спомени.

— Огън! — изрева Тетаити.

Пърсел стана с разтуптяно сърце и загледа наоколо си, без да разбира.

Тетаити се втурна към него, без да забелязва, че кофата, вързана за китката му, подскачаше отзад и се удряше в ръбовете на лодката.

— Огън!

Улови Пърсел за раменете и го раздруса. Кофата се блъсна в нозете на Пърсел и той я хвана за дръжката. Стори му се изведнъж много важно да прекрати безредното люшкане на кофата.

— Огън! — извика Тетаити като го разтърси с всички сили.

Една огромна вълна ги връхлетя и повали на пейката. Пърсел се изправи, изкашли се и отвори очи. Светлото петно! Сякаш було се разкъса. Жените бяха запалили огън на плажа! Островът беше пред тях!

— Поеми руля! — изкрещя той и се втурна към покрива. Грубо разтърсване го дръпна назад. Кофата. Продължаваше да я държи, а бе забравил, че е вързана за китката на Тетаити.

Не загуби време да разхлабва въжетата на главното платно. Направо ги преряза. Легнал върху платното, което вятърът изтръгваше из ръцете му, той успя да улови рифовете, вдигна го и завърза въжето в ъгъла. Лодката се заклати, огромни вълни нахлуха в нея, трябваше да направят отчаяни усилия, да се напънат до смърт. Ако бурята връхлетеше отново, светлото петно откъм левия борд щеше да бъде погълнато от непрогледния мрак!

Пърсел пое руля и изведнъж го обзе страшно съмнение. Дали не се мамеха? Как биха могли ваинетата да запалят и да поддържат огън под такъв пороен дъжд?

— Тетаити…

При все че сега работата му беше съвсем излишна при непрестанно нахлуващите вълни, Тетаити изгребваше. Изгребваше яростно. Със затворено, свито лице.

— Тетаити…

Таитянинът вдигна глава, изгледа го и Пърсел разбра по погледа му, че и той не вярва вече. Огън при потоп! А светлото петно беше все пак на същото място, до самата вода.

В следния миг Тетаити вече седеше до него, открил зъби в усмивка, със светнало лице, обезумял от възбуда.

— Адамо! — извика той. — Пирогите!… Пеританските пироги!

Пърсел го погледна и се разсмя с нестихващ, пресеклив смях. Пещерата бе послужила на жените за камина. Подпалили бяха лодките!

Платното плющеше. Пърсел видя, че Тетаити отвърза кормилното весло. Югозападният вятър престана изведнъж, вълните изчезнаха, озоваха се във властта на вятъра откъм острова. В същото време мъглата се сгъсти. Не виждаха нищо извън светлото петно.

Пърсел смени Тетаити при кормилното весло и го чу зад гърба си как прибира платната. Лодката се плъзгаше по водата без люшкане и тази нейна устойчивост просто зашемети Пърсел. Не виждаше нищо, нито дори дръжката на веслото. Всичко беше бяло, заглъхнало. Струваше му се, че нахълтва в памук, в разкъсан, лек, подвижен памук, който постепенно се слепва зад него. Гребеше с две ръце с кормилното весло, извил глава през рамо, за да се насочва по петното. Тетаити беше навярно при носа. Не го забелязваше.

Тетаити дойде да го смени при кормилното весло и лодката се понесе по-бързо. Пърсел отиде напред, улови с една ръка дебелото въже на кливера, облегна другата о мачтата и си пое дъх. Гърдите му се повдигаха конвулсивно. Не виждаше нищо. Невидима беше дори водата, по която се плъзгаха. Така минаха няколко минути, после усети мирис от дим и горящи дърва, гърлото му се сви, доплака му се.

Килът почна да стърже в пясъка, лодката полегна на левия борд и не мръдна. Той хвърли котвата, скочи във водата и затича по плажа към огъня. След няколко метра нозете му измениха. Падна по очи с протегнати ръце и притисна устни о пясъка.

— Адамо!

Беше гласът на Тетаити — приглушен, тревожен. Търсеше го.

— Адамо!

Може би не бе чул плисъка, когато Пърсел скочи във водата, след като бяха заседнали.

— Тетаити — обади се с отмалял глас Пърсел.

Изправи се и зачака отговора на таитянина, за да тръгне по посока на гласа.

— Адамо!

Пърсел тръгна отново, протегнал ръце. Не виждаше дори края на пръстите си. Всичко беше бяло, потънало в памук.

— Адамо!

Изненада се, че чува гласа зад себе си. Може би беше отзвукът от канарата. Или пък мъглата объркваше всичко.

— Тетаити!

Проточиха се дълги минути. Не успяваха да се намерят. Навярно се въртяха в кръг на няколко метра един от друг. Не биваше да викат. Ехото объркваше всичко. Той повтори полугласно:

— Тетаити…

И изведнъж, съвсем близо до себе си, така близо, че просто подскочи, той чу гласа на Тетаити:

— Не мърдай.

Обърна се. Не видя нищо. Спря се и чу отново гласа, плътния дълбок глас на Тетаити:

— Говори…

— Тетаити…

— Още.

— Тетаити…

— Още.

Гласът идваше отдясно, но Пърсел устоя на желанието да се втурне нататък.

— Тетаити…

Една ръка се отпусна на рамото му. Той се обърна. Високата атлетическа снага на Тетаити се очерта като сива сянка в мъглата. Пърсел различи доста ясно ръката върху рамото си, но от лакътя надолу тя започваше да се губи, а над него главата беше само черно петно сред бялата мъгла.

— О, Адамо — извика Тетаити, — намерих те!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.